Неделчо Неделчев
Викинги и скрелинги в Америка
Откритията на викингите и контактите между европейската и индианските култури през XI–XV век

chitanka.info

Начинът на работа с достъпния писмен материал

Върху проблема за пътешествията на викингите към Винланд има огромно количество литература, която за съжаление е недостъпна в България. Поради тази ограниченост изборът на проблематиката беше съзнателно стеснен до няколко проблема, за които достъпния изворов материал и основните изследователски работи ми позволиха да формулирам научноизследователска задача.

Основните текстове — „Грипла“, „Описание на Земята I“, „Описание на Земята II“, „Описание на Земята III“ в превод на руски и в старонорвежки текст от поредицата „Древнейшие источники по истории народов СССР“, са снабдени от авторката на „Древнескандинавские географические сочинения“ — Е. А. Мельникова, с великолепен коментар и с убедителни интерпретации. От голямото количество исландски и старонорвежки саги, известни на българския читател, за целите на изследването бяха особено важни две — „Сага за гренландците“ и „Сага за Ейрик Червенокосия“ в двата си варианта — „Книга на Хаук“ и „Книга на Скаултхолт“.

Сагите и старонорвежките текстове са от времето на XI–XV в. Единствено „Грипла“ е по-късна, но е написана върху по-ранни материали от XIII–XIV в. За разлика от изворите географски съчинения, аз нямах възможност да проверявам със старонорвежкия текст и съдържанието на сагите. Естествено и това е едно от условията проблематиката да се формулира така, че да не зависи от толкова модните напоследък в нашата наука за древността „разночетения“! Проблемите се търсеха не в различията, които дава четенето на отделен текст или дума, а в търсенето на отговор на основни нерешени въпроси и незавършени изследователски задачи. Естествено поставянето на последователни проблеми, решението на които се търси с един и същ, поне в някои случаи, материал би предизвикало възражения. Възможно е. Но аз бях принуден да се съобразя с досегашното наблюдение на германисти и американисти за това, че текстове като „Сага за Ейрик Червенокосия“ са компилативни и представляват натрупвания на различни мотиви в един разказ. Някои наблюдения над текста ми дадоха основание да считам, че тази сага не е само сбор от различни разкази и теми, но и сбор от много сходни сюжети, отнасящи се за твърде далечни една от друга точки на територията на Северна Америка. Подобието на персонажите, темите, образността на картините, забравата — неизбежна при далеч по-късните от времето на събитията записвания на текстовете, и желанието да бъдат засекретени някои открития, позволяват да се приложи подходът на разслояване на отделните разкази и персонажи според принадлежността им към известното досега в науката за древните общества.

Въпреки този подход изследване едва ли би било възможно, ако не бях попаднал на индиански сведения за пътувания на викингите и норманите в американски води. Изображенията на викингски кораби в епическото произведение на делаварите „Валламолум“ и съпровождащият ги текст за белите хора, излезли от източните води, според мен не могат да бъдат приписани на по-късните пътешественици от следколумбово време. За тях същият индиански текст съобщава по-късно и то като за непознати хора, прииждащи от север и юг.

Аз не съм американист, но проблематиката на древните общества, която е предмет на моите научни занимания, ми позволява да предложа своя интерпретация на най-интересния въпрос за първите контакти между Европа и Америка. Обществата на древните норвежци, исландци, гренландци, шведи, датчани, германци, келти и други народи с огромен принос в европейската и световната култура отчасти принадлежат хронологически на средновековната история, но също и на древната и най-новата история, а типологически заедно с индианците скрелинги принадлежат на древната история. Не само викингите или древните германци, но и коренните народи на Америка са със световни заслуги за развитието на човешката култура. Сред съкровищата на тяхното творчество са идеите за Великия мир, който струва ми се открих в исландска сага като ирокезки мотив, и „Валламолум“ на делаварите с норвежки мотиви в него.

Доколкото ми е известно, досега в исландските саги са търсени растения, брегови очертания, животни, антропологически образи, храни и оръжия. Проблемите за заемането на духовни ценности от скрелингите индианци, за цели образи на богове, идеи за мир, концепции за мир, идеи за общественото устройство, за географските представи и др. или не са били обект на внимание, или са решавани по незадоволителен начин. Откриването на ирокезка идея в старонорвежки извор от XI–XIII в. с точна датировка през 1000-та година от н.е. утвърди у мен убеждението, че по отдавна известни извори може да се направи все още много, без да се чака нова сензационна находка. Сензационните нови находки в тази област на науката често са били помрачавани от съмнения за фалшификации, особено ако става дума за археологически и епиграфски открития. При отдавна известните писмени текстове подобен упрек е невъзможен. И тук се крие една от причините за това, че не се спирам на достъпните и у нас критични материали за откриване на територията на Америка — рунически надписи, крепостни кули, карти, оръжия и др. Става дума за известната Йейлска карта, за вдъхновилите X. Лонгфелоу сведения за погребение на викинг, за старинната кула от Род Айлънд и за много други съобщения.

Анализът на писмения материал може да доведе до дискусионни интерпретации, дори до основа за противоположни мнения, но от това би спечелила само научната истина и естествено любознателните читатели.

Възможно е проблемният, дискусионен характер на изследването да отегчи читателя, но според мен това беше единственият начин на писане, при който можех да дам отговор на толкова интересните в навечерието на годишнината — половин хилядолетие от откриването на Америка — въпроси. По-ранното завършване на текста беше невъзможно именно поради трудности от изследователски характер, но се надявам, че и след честването на годишнината от едно от най-великите открития в историята на човечеството неговата предистория ще продължи да вълнува читателите.

В тези редове, посветени на метода на работа с достъпния ми материал, искам да благодаря на бургаския археолог Константин Господинов за препоръките и бележките от картографски характер, както и за направеното от него наблюдение за това, че експедицията на Торфинн Карлсефни акостира на брега на река, която тече от изток на запад, вероятно в Хъдзъновия залив, а вероятно и в Мексиканския залив.

Надявам се, че тази книга може да бъде един малък и много скромен принос в голямата тема за взаимоотношенията и историята между Стария и Новия свят като опит не за културологични размишления за „естеството на нещата“ и за „световното им значение“, а като конкретно поставяне на научни въпроси и търсене на отговори. Считам, че досегашната унищожителна и унизителна за българската наука позиция, че можем да се занимаваме само с родната си история, ще бъде преодоляна. Ако искаме да ни уважават, трябва да уважаваме. Тази перифраза на латинската поговорка „Давам, за да дадеш“ важи с особена сила за науката и акцентува върху онези ценностни стойности на човека, които не могат да бъдат регулирани по друг начин, освен с взаимно уважение и интереси, позволяващи на народите взаимно опознаване. Нито викингите, нито Колумб биха открили Америка, ако се интересуваха само от локалните си проблеми в Норвегия, Дания, Италия и Испания. Нито един читател не би получил уважение от чужденец, ако знае само за своята страна. Аналогичен е и проблемът за „националната“ наука, която беше оправдавана преди години с обяснение, че сме малък и ограбен от историята народ, а днес се оправдава с отсъстващи възможности.

Считам, че методите на работа не винаги могат да се определят от възможности с конюнктурен характер и се надявам, че читателите ще бъдат доволни от появата на книгата, посветена на проблеми от общата история и култура.

Тази книга едва ли щеше да се появи, ако от проблемите на общата история, изследвани в Центъра за древни езици и култури в Софийския университет, не се интересуваха българските студенти — историци и филолози.

30 септември 1992 г.

Авторът

Увод, или защо е необходима темата за първите европейци в Америка

Вероятно първите европейци, които проникнали в земите на по-късния Нов свят, били викингите. Около 1000-та година от н.е. те достигнали бреговете на днешна Северна Америка. Откритието на Новия свят, или на Америка, било осъществено по-късно. Именно поради това никой не може да отрече епохалното значение на откритията на Колумб, пратеникът на италианската ренесансова мисъл и на испанските крале отвъд пределите на средновековната схоластика.

Идеята за кълбовидната форма на Земята си пробивала път с огромен труд и в дворовете на повече или по-малко просветени монарси, и сред не много грамотните членове на корабните екипажи. Ако от кралете зависело финансовото обезпечаване и милостивото разрешение за откриване и завладяване на новите земи, от корабните екипажи често зависел животът на корабоплавателните капитани. Там, далеч в открито море, именно капитанът трябвало да успокоява екипажа си, че светът и морето няма да свършат с всепоглъщаща бездна и че запасите от вода и храна ще стигнат за връщане от далечните земи и морета или океани. Днес, като се възползват от случая — откриването на Америка преди половин хилядолетие, редица автори обвиняват Христофор Колумб в много земни грехове — че бил жесток, деспотичен, че използвал по-стари знания на викинги или испански, португалски и ирландски мореплаватели и т.н. Възможно е и е естествено един мореплавател, който се е приготвил за далечно плаване, да изучи всички достъпни материали за предстоящото си пътуване. Но дали действително хора като Хр. Колумб са ползвали стари викингски, ирландски, каталонски или други материали? Ако приемем, че поне викингите са стигали до американския континент, не можем да се съгласим с това или поне аз не мога да се съглася с това, че един възпитаник на италианското ренесансово мислене, който при това е способен мореплавател и географ, не би могъл да разбере разликата между скрелингите — населението на Винланд и Гренландия според викингите, и индусите. При това в основните географски съчинения на Скандинавия източната география със страни като Индиаланд, Месопотамия или Египталанд и др. е добре позната! Възражението срещу морала на Хр. Колумб също е извадено от характеристиките на конкретната епоха. Великият генуезец е син на своето време. За него и крепостничеството, и робството, и делението на хората на благородници и простолюдие, на бедни и богати, на силни и слаби е естествено. При това и с посредничеството на Християнската църква животът на езичниците бързо се девалвирал в трудните нетехнологични условия на далечните светове. Насилието превръщало човека в машина за печелене на богатства — злато, памук, земеделски култури, роби и робини, пари и земя. Едва след известно развитие на технологичния потенциал на страните от Новия свят и, разбира се, при вече „решени“ въпроси за суверенитета над новите земи с местното население най-ранните форми на експлоатация отстъпили място на по-модерните капиталистически форми — това е валидно и за САЩ, и за Бразилия, и за Перу, Чили, Мексико, Венецуела, и Куба, и Хаити, и за почти всички колониални страни.

Едва ли може да се оспорва и приносът на Италия в откриването на Новия свят, и по-скоро приносът на нейните граждани на служба във великите морски сили от онова време — Испания, Португалия, Англия и Франция. Три от най-известните и прочути италиански градове били представени достойно във великите географски открития: Христофор Колумб от Генуа, Джон Кабот (Джовани Каботто) от Венеция и Америго Веспучи от Флоренция. Между 1492–1497 г. тези трима италианци решили проблема за Новия свят. Христофор Колумб пръв достигнал Антилските острови и Куба през 1492 г. Джон Кабот пръв достигнал о. Нюфаундленд и бреговете на Северна Америка през 1497 г., Америго Веспучи пръв се досетил, че новооткритите земи са нов, огромен континент. Първият от мореплавателите бил на испанска служба, вторият — на английска, а третият — на испанска и през 1501 г. на португалска служба. Към тези откриватели на новите земи на запад могат да се прибавят имената на още няколко италианци, най-заслужил сред които е водачът на френско-испанската експедиция до Нова Шотландия и залива на Ню Йорк Джовани де Верацано (1523–1524). Откритието, което направил Америго Веспучи пред бреговете на Бразилия, дало повод на известния картограф Валдземюлер да нарече новия континент не „Съвършено неизвестен на древните“, както предполагал А. Веспучи, а Америка.

Америка била открита тогава, когато мракът в европейския обществен живот тържествувал, а Ренесансът все още не бил общоевропейско явление. Америка била открита по необходимост. Турците затворили традиционните пътища на европейските търговци и промишленици на изток и Европа трябвало да търси изход и път към Изтока на запад, по кълбовидната земя, както учели някои, все още считани за еретици по това време, космографи и астрономи. С един от тях — с Тосканели, водил активна кореспонденция Колумб. Пътят на генуезеца към Индия, на венецианеца към Китай или Япония и на останалите мореплаватели все към Изтока опирал в един огромен континент. Проблемът с намирането на път към Индия и Китай бил решен едва през 1519 г. от португалеца на испанска служба Фернанд Магалянс (Фердинанд Магелан), който през наречен на негово име пролив достигнал водите на кръстения от него Тихи океан.

Но защо Новият свят бил открит не от викингите, а от Испания, Англия, Франция и Португалия с помощта на италиански мореплаватели? Само затварянето на пътя към пазарите на Изтока ли е причина за това? Европа била разкъсвана от политически, социални, религиозни и стопански конфликти. Най-силните феодални държави в разцвета на Късното средновековие се нуждаели от злато за провеждане на имперската си политика и от обекти на агресия, за да отклоняват твърде активната част от обедняващата аристокрация, селяни и градски жители. След това колониите предоставили временен отдих на задъхващите се под напора на новите стоковопарични и производствени отношения феодални общества, но по-късно най-активно участвали в победата на новото време на капиталистическото общество.

Когато викингите от Гренландия и Исландия открили разположените на запад от Гренландия и от север на юг страни Фурдустранд, Хеллуланд, Маркланд, Скрелингиаланд, Винланд Добрия (вероятно о. Елсмир и прилежащите по-малки северни острови, о. Бафинова земя, п-в Лабрадор с прилежащите острови Нюфаундленд и др., полуострова между р. Св. Лаврентий и залива Мен в Атлантика, земите от Масачузетс и Род Айлънд до Пенсилвания на запад и крайбрежието на Мексиканския залив), Европа не се нуждаела от път към подправките, нито от нови пазари. Старият континент все още не се нуждаел от нови възможности за решаване на вътрешните си проблеми. Затова примерът на бягащите от държавния гнет на север и запад норвежци останал изолиран. Норманите се поселвали по далечните острови, но не бързали да разгласяват откритията си за още по-далечните западни земи. Още повече, те кодирали съобщенията си така, че само на хора, познаващи тези земи, било възможно да се ориентират в максимално опростените географски указания „лоции“. Естествено, Норвегия, Швеция и Дания не искали да изоставят новите земи, но и не можели да ги държат под твърд контрол. На първо време европейските монарси и духовни вождове се задоволили с установяването на християнството. И този процес естествено бил съпроводен със съпротивата на норманите езичници. Конфликтът между скоропокръстените християни на Торфинн Карлсефни и езичниците на Торхал възникнал по време на експедиция за разузнаване на крайбрежието на Америка. В обстановката на подобни вътрешни противоречия на викингското общество през X–XI век, а и през следващите векове чак до средата на XIV век, а може би и до началото на XVI век, историята на древните германци се преплела с историята на най-древните жители на Америка. Кои са били те? И къде точно са се състояли срещите между древните племена на Новия свят и викингите? Защо Торфинн Карлсефни търси напусналия Торхал Ловеца и хората му — езичници и поклонници на Тор, към Хъдзъновия залив, на север и към вътрешните земи на Северна Америка? Не е ли обяснението, че Торхал и хората му били пленени в Ирландия, измислица с християнски внушения за божие наказание? Къде са отишли последните гренландци, които напускат Гренландия около 1500 г.? А онези от тях, за които летописците съобщават, че напуснали лоното на Христовата църква и отишли при американските езичници?

Кои са били индианските народностни групи, с които са се срещнали първите европейци в Америка? Каква е била тяхната организация, какви са били техните представи за света?

На всички тези въпроси естествено трудно може да бъде даден еднозначен отговор. Но съществуващите и достъпни в България извори за най-древната история на викингите позволяват да се вземе отношение към дискусията със собствена позиция.

Доколкото ми е известно, досега не е бил правен опит за проблемно решаване на отделни въпроси в общия проблем за викингските открития. Примерно в „Сага за Ейрик Червенокосия“ се описва толкова противоречив маршрут, че изследователите са принудени да се откажат от изграждане на цялостна картина на пътешествието. В предложения от мен подход маршрутът беше разслоен на части, свързани с конкретни наблюдения с географски характер и върху наблюдения върху исторически персонажи, легенди и събития. Включването на нов материал — индиански мотиви от исландски хроники и съобщения за бели хора и викингски кораби от индианска хроника, ми позволи да представя няколко проблема, които досега не са били обект на внимание от изследователите. В същото време поставянето на тези проблеми ми позволи да определя като най-южна точка, в която са видяни викингски кораби, земите на делаварите, далеч на юг от Ню Йорк, в земите на юг от основните територии на ирокезите срещу днешните щати на САЩ Делавар, Мериленд и Вирджиния и по-северния Ню Джърси. Пътят далеч на юг не бил непознат за норманите!

Ранната история на Европа и Америка и контактите между тези два огромни историко-географски региона, които били кардинално различни по общественото си устройство към XI в., имат своя допирна точка. Тази точка е контактът между демократичните общества — военнодемократичните викинги, а не централизираните ранни и по-късни монархии откриват военнодемократична или само родоводемократична Америка. Познаването на тази ранна история е условие за разбирането на по-късната съдба на автохтонните народи, колониите и съвременната история на човечеството.

Естествено, в това изследване много въпроси остават встрани от основния проблем. Сред тях са паралелите между страданията на Хайонвата и страданията на Христос. Въпросът за създадените под християнско влияние представи за върховно божество също остава неразгледан въпреки убеждението на изследователите, че общоплеменните върховни богове на индианците са продукт на европейско влияние и въпреки моите основания да считам, че ако това влияние не е само типологично сходство, то се е дължало и на въздействието от страна на норманите. Известно е по исландски надписи, че дори епископи от Гренландия са отивали във Винланд. Но дори и да не е така, самото съжителство на един континент c представители на световна религия оказва влияние върху по-неразвитите религии, поне като условие за контакт на отстоявано племенно самочувствие.

Сред въпросите, които остават неразгледани, е и проблемът за белите индианци. Съществуват достатъчно сериозни основания да се счита, че съобщенията на автори като А. Хумболт, Г. Кетлин, Макинтош, Д. Д. Митчел, Ла Верандри и др. са достоверни. Тези проблеми привличат вниманието на художници, антрополози, етнографи, музейни работници, медици, историци и археолози. Въпреки това, както добре показва Р. Хенинг, съмненията остават заедно с достоверността. Още по-настоятелен в желанието си да отдели измислиците от реалните исторически сведения е А. Хумболт, въпреки че пише много по-рано. Като сериозен изследовател обаче А. Хумболт има и преимуществото, че пише за синеоки индианци тускарора въз основа на собствени наблюдения на Америка.

Според мен индианско съобщение, което потвърждава основателността на сведенията за бели индианци, се съдържа в делаварската поема „Валламолум“. Тази поема, в която се говори за вожда „Белотелия“, съдържа автентично индианско указание за съществуването на хора с бяла кожа сред алгонкините. И в случая едва ли става дума за албиноси, за хора с проблеми на нормалната пигментация. Известно е, че в родовите или родово-племенните общества, признаците, по които се избира вождът, се дължат на натрупания от него авторитет като типичен представител на племенния, физическия, антропологическия, психическия образ на нормалния член на племенната общност.

„Белотелият“ е характеристика на антропологичен тип, който очевидно не учудва индианците. Този въпрос, който повече би учудил нашия читател, за когото индианците са „червенокожи“, се е приемал за нормален в самото общество на червенокожите. Тъй като името е и характеристика на определена личност, то очевидно не е било толкова често срещано, че да предизвиква сериозни недоразумения.

Сред въпросите, които остават неразгледани, липсва съзнателно проблемът за „белите брадати хора“, които са толкова популярни в не по-малко популярните изследвания за контакти между Мексико, Перу и др. страни от Мезоамериканско-Андския регион и ранните европейци или дори финикийци, египтяни, гърци и др.

В това изследване съзнателно е търсен евристичен характер и поради това остава незасегнат огромен кръг от въпроси и теории. Проблематиката, на която се спирам, е интересна не само като история с „бели петна“, но и поради характера на тази история, осъществена на границата на три епохи — първобитно-демократична, феодална и капиталистическо-колониална. Моделът на създаваните взаимоотношения в рамките на тази история заслужава своето изследване. А сложността на изследваната история понякога има като резултат решения, които поразяват със своята простота и неочакваност. Именно поради това към проблема за контактите между викинги и скрелинги или по-късно индианци е включен и проблемът за мира от времето на неговото засвидетелстване през 1000-та година от н.е. до времето на неговото най-пълно развитие като наследство на доколумбова Америка — според мен в нашия век. И ако читателят не бъде учуден от прозренията на древните жители на Америка за мира като ключ без насилие за създаването на съвременния свят, то вероятно би го учудило съществуването на ирокезката традиция за този мир от 1000-та година до наши дни. Именно тази традиция на коренните, обезправени жители на Америка е в основата на съвременната теория за мира и има своите измерения в Лигата на народите и ООН през XX век.

Походи на север, северозапад и запад

Докъде са стигнали в проучванията на северните морета и прилежащите към тях далечни западни земи викингите? Доколко навътре в земите на огромния континент са проникнали техните отряди и общини от мъже и жени? На тези въпроси изследователите дават различни отговори. Според едни, викингите и преселниците от Гренландия и Исландия са стигнали до вътрешните земи на Северна Америка.[1] Според други, откритите скандинавски материали са очевидни фалшификации.[2]

Проблемът за проникването на викингите във вътрешността на Американския материк в посока от Атлантическия океан към Тихия океан очевидно е по-сложен като проблем на ценностната система на човека от новото и най-новото време, отколкото като научен проблем. Иначе остават труднообясними частичните полемики, на които се придава решително значение за изясняването на „невъзможността“ за нормански, или доколумбови, викингски присъствия в земите на по-късния Нов свят. Предмет на ценностна, а не на конкретна познавателна система е примерно и твърдението, че Колумб е открил Америка. Докато Колумб проучва и открива Антилските острови преди да е видял същинския бряг на Америка, който за него ще остане брегът на Индия, венецианецът на английска служба Джон Кабот открива остров Нюфанундленд и американските брегове на Лабрадор или Нова Шотландия. И генуезецът Колумб, и роденият в Генуа Джовани Каботто, който получил венецианско гражданство, предложили знанията си не на заинтересованите от търговията с Изтока италиански държави, а на заинтересованите от по-евтините подправки от западния път към Индия и Китай — Испания, Англия и Португалия. И въпреки това историческата традиция на новото време оценява единия от двамата велики италианци, въпреки че славата на действителен откривател принадлежи на флорентинеца Америго Веспучи. Именно той се досетил, че откритите нови земи не са нито Индия, нито царството на великитe моголи, нито Китай или Катай, нито пък Япония. По подобен начин стои и въпросът с първенството между викингите и испанците, предвождани от генуезеца Христофор Колумб. Ценностната система на европееца, изградена върху първенството на Христофор Колумб в прилагането на идеята за кълбовидната форма на Земята, отказва да възприеме идеята за по-ранно проникване в Америка. Аргументите, с които се оспорва проникването на континенталната суша на Америка, преодоляват всяка позиция на опонентите, в която се настоява, че в сравнение с Гренландия Америка съвсем не е била далеч като следваща точка от одисеята на викингите на север и северозапад-запад.

Фиг. 1. по Д. Павлов.

За разлика от Колумб[3] или Джон Кабот, викингите знаели, че новите земи не са нито Европа, нито която и да е част от „Стария свят“. И този последен въпрос всъщност е един от спорните проблеми в „древната“ история и география на викингите нормани.

Старинните географски съчинения внушават противоположни изводи на установеното мнение, че според древните норвежци и гренландци земите на Европа, Америка и Гренландия били свързани някъде далеч на север. Вероятно около 870 г. от н.е. норвежецът Хунбьорн Улафсон открил Гренландия, пътят към която бил преграден от ледове.[4] Около 970 или 980 г. от н.е. Снебьорн Галти и Ролф от Раудесанд вероятно достигнали Гренландия в търсене на откритите от X. Улафсон острови и заливи.[5] Около 1350 г. от н.е. най-краткият път между Исландия и Гренландия, който имал продължителност два дни и две нощи, бил затворен от опасните за живота на мореплавателите ледове.[6] Гренландия била заселена от преселници от Исландия, които Ейрик Рауди (Червения, Червенокосия) привлякъл като заселници през 935 г. от н.е. По-късно тези колонисти продължили търсенията на нови земи още на запад и север.

Географските представи на древните гренландци и на древните хронисти от Исландия, Норвегия, Дания и Швеция се различавали съществено по редица въпроси. Един от тях е проблемът за най-северната земя. Географското съчинение „Грипла“ посвещава на идеята за „най-северната земя“ един многозначителен текст: „През Данмарк (Дания) морето тече по Източния път, Свитьод (Швеция) лежи на изток от Данмарк, Нореги (Норвегия) — на север, Финнморк (Финландия) — на север от Нореги. След това [земята] завива на североизток и на изток, докато не стига до Бярмаланд, който плаща данък на Гардарики (Русия). От Бярмаланд нататък лежи незаселена [земя]. Гренландия, както се счита, се намира на север от всички тези земи. Но гренландците не потвърждават това и считат, че е било иначе в тези предприятия, които се осъществявали от хората“.[7]

Интерпретацията на сведенията за далечните земи от Севера и Северозапада като едно единно цяло, свързано с Европа, се приписва на датчанина Клавдий Клаусен Сварт.

През 1427 г. датският географ представил Гренландия като част от Европа, уж въз основа на пътешествията на викингите.[8] В европейските представи за северните земи съществуват две основни идеи. Според първата, която е обобщена още от Адам Бременски през 1075 г.,[9] Гренландия е остров и то не най-малкият в Атлантическия океан. Според втората идея Гренландия е най-северната част от Европа.[10] Спрямо най-северното местоположение на Гренландия възразяват гренландците, които се позовават на човешкия опит, т.е. на собствения си опит. Авторът на „Грипла“ е достатъчно ерудиран и несъмнено обективен. В известното географско съчинение са представени и двете тези за „най-северната земя“. Всъщност тезата на самите гренландци не е конкретна и остава тайнствена:

„Гренландия, както се счита, се намира на север от всички тези земи. Но гренландците не потвърждават това и считат, че е било иначе в тези предприятия, които се осъществяват от хората“.[11]

Съвременните изследователи също считат, че за древните норвежци, шведи, датчани, исландци и гренландци Гренландия е била най-северната земя, свързана с Европа и вероятно най-северната земна суша.[12] Не така обаче е представена географията на земите, моретата и океаните в географските съчинения на древните нормани. Отново в „Грипла“, а също и в „Описание на Земята I“ са посочени редица заселени и незаселени земи от Дания до Бярмаланд и Гренландия, но никъде не се посочва, че те са свързани помежду си. Не е посочена континентална (земна) връзка между Дания и Норвегия — т.е. земите на Германия, Прусия, Полша, Русия, Финландия и Швеция не се считат за връзка между земите на Дания и Норвегия. За Гренландия конкретно и „Грипла“, и „Описание на Земята I“ настояват, че е по-северна земя, но никъде не се казва, че е свързана с други земи.[13] Незаселените земи, които са изброени от Бярмаланд чак до Гренландия,[14] са разположени в две различни посоки — на изток и на запад. И ако е съществувала представа за сухоземна връзка между тях, то това поставя пред нас въпроса за логическото свързване на северните земи в кръг около Северния ледовит океан. Така, както древните норвежци не са споменавали земите на Германия, Полша, Русия, Финландия и Швеция като лежащи по суша между Дания и Норвегия, така не са съобщавали и за други земи, разделени от проливи и морета с вероятна или неясна сухоземна връзка на други земи с тях. Но в случая с Гренландия „аргументът на мълчанието“ едва ли е приложим, тъй като от твърде отдавна благодарение на пътуванията на викингите Европа е знаела за островния характер на откритата от Хунбъорн Улафсон земя. Според Адам Бременски: „В Атлантическия океан има много острови, сред тях Гренландия не е най-малкият. От бреговете на Норвегия до Гренландия има по пет до седем дни плаване“.[15]

Обикновено отделните земи били означавани от викингите, или от норманите, а също и от по-късните пътешественици по характерни географски признаци. Сред тях разделянето на земите от водите на заливи и проливи или морета е било най-съществено. Именно поради това в „Грипла“ се посочва:

„Сега трябва да се каже какви земи вървят срещу Гренландия от тези проливи, които бяха посочени по-рано. Фурдустранд се нарича земята, където има такъв силен студ, че не може да се живее. Оттук на юг се намира Хеллуланд, след това Скрелингияланд, а оттам е недалеч до Винланд Добрия…“.[16]

От текста се вижда, че проливите разделят земи, лежащи от север на юг от Гренландия. Смисълът на думата „пролив“ е различен от този на думата „залив“ или „вътрешно море“ и естествено означава ’морски или воден път между две суши’. Но тези проливи са насочени и навътре, към сърцето на континентална Северна Америка:

„Там има проливи и земята завива на югозапад … Сега трябва да се каже какви [земи] вървят срещу Гренланд от тези проливи, които бяха споменати по-рано. Фурдустранд (Красивия бряг — бел. авт. Н. Н.) се нарича земята [на която] там е толкова студено, че там не може да се живее, след това Скрелингияланд; оттам е недалеч до Винланд Добрия, до който някои хора мислят да стигнат откъм Африка“.[17]

Къде се е намирала студената земя на Красивия бряг? Колко на север е било толкова студено, че доколкото било известно на хората, там не можело да се живее? От съобщенията на древните гренландци е видно, че на север от полярния кръг живеели ескимоси.[18] Достоверният, реален разказ на късния исландски автор от XVII век Бьорн Йонсон преразказва или дословно предава по-стар разказ, записан около 1300 г. В повествованието се описва плаването на норманите от Гардар или Естербюгд през 1267 г. далеч на север.[19] През лятото на 1266 г.:

„… в морето бяха намерени издялани дървени парчета… и в едно от тях бяха набити части от зъби и кости. През лятото се върнаха също хората от Нордсетур, които проникнаха на север, по-далеч от известната [на норманите] страна. След фиорда Крокс те никъде не видели жилища на скрелинги. По-късно [през лятото на 1267 г.] свещениците изпратили кораби на север, за да разузнаят как изглежда [страната], лежаща на север от това място, до което те стигнали по-рано. И изпратените тръгнали от фиорда Крокс, докато земята не се скрила зад хоризонта. При южния вятър и мъгливото време те се държали далеч от брега. Когато мъглата се разпръснала… те видели много острови с всякакъв дивеч, тюлени, моржове и много мечки. Те влезли в залива и земята се скрила зад хоризонта… но там, на юг от тях се намирал ледник, доколкото те могли да установят. Те открили там няколко стари жилища на скрелинги, но не могли да слязат на брега заради мечките. След това те плавали обратно три дена и се натъкнали на някои южни острови. След цял ден гребане те се върнали в деня на св. Яков (на 25 юли) във фиорда Крокс. Тогава през нощта имало замръзвания, но слънцето светило ден и нощ. На обяд височината му била такава, че сянката на борда на лодка с шест весла падала върху лицето на човек, легнал напречно на лодката. В полунощ слънцето стояло толкова високо, както вкъщи (в Гардар, на 61° с.ш.), когато то стои на северозапад. След това те се върнали в Гардар“.[20]

Според Фр. Нансен фиордът Крокс бил пролива между о. Диско и намиращия се северно от него полуостров, на 70°10’ с.ш. Според И. П. Магидович аргументите на Фр. Нансен са убедителни.[21] Възможно е, но аз оставам на мнението, че разликата между пролив и фиорд е била твърде съществена за викингите нормани. И ако изходна база на норманите е фиордът Крокс, те несъмнено биха го познавали не отдалеч. Именно поради това тезата за единство между пролива Вайгат и фиорда Крокс е неприемлива, още повече ако норманите са знаели, че о. Диско е остров!

Фиг. 2. по Г. Джоунс. Гардар — селище на норманите. Графична реконструкция.

Фиг. 3. по Г. Джоунс. Гренландска църква в Браталид.

Фиг. 4. по Г. Джоунс. Източното селище в Гренландия.

Фиг. 5. по Г. Джоунс. Досега известни пътувания на викингите.

Откъде са отплували на север хората от Северните стоянки? В текста на Б. Йонсон се казва, че през лятото се върнали хората от Северните стоянки, т.е. от Нордсетур, които проникнали на север от известната на норманите страна. Но доколко е била известна на норманите Гренландия на север? И. П. Магидович допуска в по-ранната от двете си работи, посветени на походите на север, че норманите са достигнали района на залива Инунгсулик. На това мнение са и почти всички изследователи, които са се занимавали с историята на норманите в този историко-географски ареал. Но не става ли дума в разказа на древните гренландци, повторен от Бьорн Йонсон, за далеч по-северна земя? Изследователите очевидно се заблуждават, като считат, че основното средство, с което хората от Северните стоянки са плували на север, били гребни лодки. Ето какво пише И. П. Магидович: „а и норманите не биха могли да се върнат оттук на своите лодки за четири дни до остров Диско“. Но това заключение противоречи на приетия за достоверен текст, в който се казва нещо твърде различно от модерните интерпретации: „По-късно (през лятото на 1267 г.) свещениците изпратили кораби на север“.[22] Прави впечатление, че норманите плували в мъгла, далеч от бреговете — това означава, че те са имали известна представа от широчината на морето и за това, че на пътя им няма да се изпречи земя. А това на свой ред означава, че норманите са плавали твърде далеч от брега, от който в морето са продължавали плитчини, острови, понякога с размерите на о. Диско, който по територия е равен почти на една четвърт от територията на съвременна България! Сиреч норманите от Северните стоянки съвсем не са предприели каботажно, или казано иначе крайбрежно плаване с шестгребни (шествеслени) лодки. А обстоятелството, че те плували тласкани от южен вятър в мъгла и при това на кораби, ни принуждава да помислим доколко далеч биха могли да стигнат храбрите мореплаватели? Пътят от юг на север бил равен на три дни плаване с платна и един ден на гребла: „След това те плували обратно три дни … След цял ден гребане те се върнали в деня на свети Яков“.[23] И ако пътят от Исландия до плитчините и скалите на Хунбьорн, т.е. до негостоприемното крайбрежие на Източна Гренландия, бил две нощи и два дни, то колко ли е бил дълъг пътят, който хората от Северните стоянки изминали за три дни и толкова нощи? И след това още един ден на гребла? Отговорът на този въпрос несъмнено представлява интерес. Привържениците на идеята за плаване с лодки на север считат, че норманите са стигнали очевидно до 74-я паралел.[24] Но тъй като плаването е било с кораби, а не с гребни лодки, то най-вероятно отправилите се на разузнаване са стигнали до о. Елсмир, до пролива Смит и до прилежащите до Елсмир острови. Интересно е това, че във второто си изследване И. П. Магидович заедно с В. А. Магидович отчита придвижванията на норманите на север до пролива Смит въз основа на сведения за открити от археолози находки.[25] За съжаление авторите не се връщат към несъмнено интересния и конкретен текст на Бьорн Йонсон. И тук е необходимо да се припомни, че корабите били изпратени на север от свещеници, т.е. експедицията е била специално подготвена и то не от военнодемократичната община на гренландците, а от единствената надинституционална значима сила в западния свят преди „богунеугодните“ векове на калвинизма или Реформацията — светата Католическа църква.

Един надпис, открит през лятото на 1824 г. и написан през периода от 1290 до 1340 г., свидетелства за присъствието на нормани около 73° с.ш. и то още през пролетта: „Ерлинг Сигватсон, и Бярни Тударсон, и Ендридий Одсон в събота преди празника гангдаг (ден на победата — бел. авт. Н. Н.) поставиха тези знаци и ги очистиха от леда“. Надписът бил поставен над три изправени големи камъка на малко островче срещу фиорда Упернивик и представлявал плочка от зелена кристална слюда с изрязани върху нея три реда с рунически знаци.[26]

Съобщенията за присъствието на нормани далеч на север, зад полярния кръг, и за жилища на скрелинги на север от о. Диско поставят под въпрос невъзможността от живот на о. Бафинова земя поради студ. Тогава вероятно студената земя, на която животът е невъзможен, трябва да бъде търсена далеч на север още повече, че застудяването в Гренландия и околните земи настъпва през следващите два века и по-топлият климат е обхващал по-северни райони от днешните и от районите след XIV–XV в. В резултат от застудяването се увеличила и ледената покривка на Гренландия. Това довело не само до потъване на крайбрежните райони, но и до покриване със сняг и лед и на нови райони от повърхността на острова. Този процес обхванал и съседната Бафинова земя — вероятния нормански Хеллуланд. Земите, разположени от север на юг, на запад от Гренландия според „Грипла“ са Фурдустранд, Хеллуланд, Скрелингияланд и Винланд Добрия. Според „Описание на Земята I“ на юг от Гренландия е Хеллуланд, след това Маркланд и оттам е недалеч до Винланд Добрия.[27] И в двата извора само Винланд Добрия или Винланд според „Описание на Земята II“ са встрани от съседство с Гренландия.

Характерна особеност на викингските и норманските извори е съседното свързване на сравнително отдалечени области. Пример в това отношение може да бъде даден със скандинавското географско съчинение „Какви земи има на света“: „Около Тракия се намира Унгарланд (Унгария). Тук бил роден епископ Мартин. Там до нея се намира Болгараланд“ (Болгараланд — България).[28] Очевидно ориентир на древния географ е античната традиция, римското делене на света на провинции — Германия, Тракия и др., но дори и в този случай географската представа отново е непълна, липсват области като Панония, Илирия… Средновековният географ е отразил безспорно двете единствени държави, които владеели поречието на р. Дунав от Панония до морето, но разширил твърде свободно границите на Тракия и по този начин създава вярна, но схематична картина.

По аналогичен начин е създадена и географията на земите около Гренландия. В едни съчинения се пропуска една област, в други друга, без това да означава, че тези области не съществуват. Предприетата през 1267 г. експедиция с научна цел, организирана от Църквата, стигнала далеч на север и това позволило на норманите достатъчно точно да си представят далечните северни земи и множеството острови на север в морето между Гренландия и западните предели. Тези северни острови в „Грипла“ вероятно са представени чрез най-студения и без условия за живот Фурдустранд.

* * *

Вероятно Гренландия е била системно проучвана и от изток. И. П. Магидович и В. И. Магидович допускат, че достигнатият от норманите залив „Най-дългия“ е днешният Скорсби. Основание за подобен извод е и обстоятелството, че според Адам Бременски Гренландия е остров.[29] Представите за познанията на норманите за северните земи остават неясни в много отношения. Един от неясните моменти е свързан с т.нар. „Студен бряг“, или Свалбард. Според исландска хроника от 1194 г. „Студеният бряг“ бил открит.[30] Вероятно става дума за земи на изток от Гренландия. Друг неясен момент се свързва с идеята за митологичното „Замръзнало море“, което се изобразява върху старите карти на Гренландия и околните акватории. Очевидно идеята за далечните северни пътешествия на норманите се колебае между необходимостта от сериозна научна аргументация и модернистична ценностна нагласа, според която сериозни географски открития може да направи само човек от времето на Великите географски открития, въоръжен с най-модерни за времето уреди, оръжия и кораби. Ако не се забравя това, че далечните северни морета са разделени на замръзващи, незамръзващи и постоянно замръзнали акватории, наблюденията на древните нормани — норвежци и исландци, шведи и датчани, че земята след Норвегия и Финландия завива на североизток и изток,[31] вероятно са се основавали на плавания до района на днешните незамръзващи води около Мурманск. Но ако норманите са познавали земите толкова далеч на север и изток, то кои са причините да не могат да видят и Северния ледовит океан? Представянето на този океан като замръзнало море близо до Гренландия и на запад от острова заедно с друг голям остров,[32] на север и изток от Гренландия, е косвено свидетелство за присъствието на викинги или за познанията на норманите за земите отвъд североизточните брегове на Гренландия.

Фиг. 6. по Й. Дешелет.

Географската ориентация е осъществявана по четирите основни посоки на света, несъмнено при съобразяване с „показанията“ на слънцето, при съобразяване с локални сигурни географски ориентири и при това често свързани с абстрактни схеми и реални дадености. Пример за това е описанието в „Грипла“ на земите от юг на север: „Свитьод (Швеция) лежи на изток от Данмарк (Дания), Норвегия на север, Финмарк на север от Нореги (Норвегия)“. Възможно е Финландия да е имала излаз на Норвежко море, но по вероятно е нейните северни земи да са се намирали не на север, а на изток и дори на юг от днешния нос Нордкин. В този смисъл Финландия се е намирала не на север от Норвегия, а на изток от Швеция. Подобни географски неточности са естествени при плавания отвъд северния полярен кръг, където навигацията и по слънцето, и по бреговата линия, и дори по точни уреди като компаса винаги е силно затруднена и от действието на магнитното поле в близост до северния полюс, и от поведението на слънцето, което свети ден и нощ … и от сложни климатични явления. Въпреки това и в този отдалечен на север регион норманите проникват далеч на изток: „Земята завива на североизток и на изток, докато не стига до Бярмаланд, който плаща данък на Гардарики. След Бярмаланд лежи незаселена [земя]“.[33] Интерес представлява и съобщението в „Описание на Земята II“: " На изток от Норвегия се намира Русланд, а на север оттук Тартарарики (Държавата на татарите)".[34] Очевидно Норвегия и Русия установили твърде рано контакт и обща граница в скандинавския север. Споменаването на Тартарарики на север от Русланд (Русия) според мен свидетелства не за това, че са споменати зависими от Златната орда земи на Русия,[35] а че зад източните предели на независимите руски земи държавата на татарите вероятно още по времето на Чингис хан е достигала северните брегове на Азия, а след това, през XIII век, редовно е поддържала влиянието си в северните, богати на кожи, земи поне до поредното засилване на Русия.

Присъствието на норманите и познанията на норманите за незаселената земя след Бярмаланд — най-вероятно на изток от Карелия, както и дипломатическите им контакти с Тартарарики, посолството на татарите при норвежкия конунг Ейрик, свидетелстват за сериозни интереси и първостепенна информация. Нито един от хановете на по-късните държави на татарите не пропускал да отбележи връзките си с династията на Чингис хан и това подсказва отново с „аргумента на мълчанието“, че величието на татарската държава от Китай до Индия и несъмненият интерес на норвежците към водните пътища на Изтока са могли да намерят пресечна точка в общи географски представи за северните граници на известната тогава земя.

Естествено едва ли норвежци и татари са разкривали едни пред други тайните си знания за далечни страни и търговски пътища, но основните географски представи за намиращите се в тяхна власт земи или за земите, от които те произхождали, са били използвани при почти всички дипломатически контакти между незапознати една с друга цивилизации. Пример за това е „възроденият“ по времето на българския цар Калоян и след него въпрос за „наследството“ на Великата Троя. По подобен начин вероятно стоял и въпросът с произхода на татарските владетели от Чингис хан и въпросът за владените от татари и християни земи.

Подсказаното запознанство с незаселените земи на изток от Бярмаланд, т.е. на изток от Карелия, и руските земи между Норвегия и далечната северна пустош, свидетелства и за запознанство със северните брегове на Азия и с южните води на Северния ледовит океан. И ако си припомним това, че за древните викинги, или нормани, античните представи за кръглата форма на Земята са запазени примерно в названието „земно кълбо“, т.е. приблизително звучащо като „Йардар бьолр“,[36] и са подкрепени и със собствени наблюдения, не ни остава нищо друго освен да преодолеем психологическата си бариера по отношение на времето преди Колумб и след него. Е. А. Мелникова основателно посочва, че ръкописи, посветени на проблема за кълбовидността на Земята, са били притежавани от скандинавските библиотеки през Средновековието[37] и един от тях е „Де сфера“ на Сакробоско.[38] Вероятно косвено противопоставяне между линейното картографско измерване и практическия опит на норманите гренландци се съдържа в географското съчинение „Грипла“: „След Бярмаланд лежи незаселена [земя]. Гренландия, както се счита, се намира на север от всички тези [земи]. Но гренландците не потвърждават това и считат, че е било иначе в тези предприятия, които се осъществяват от хората…“.[39] Близостта на много земи до полюса според представите и на древните нормани показва, че те са имали сведения за кълбовидната форма на Земята и че са сравнявали земите и островите от европейско-азиатското крайбрежие на Северния ледовит океан със северноамериканските земи.

* * *

Онова, което не са приемали европейските картографи, и онова, което вероятно са пазили в тайна гренландците, е знанието за онази географска реалност, която поставяла пред първите задача да напуснат догматиката, а пред вторите издигала необходимост да се застраховат от евентуалните посегателства на държавния търговски монопол след края на XIII век. Забраната на норвежките крале всякакви частни кораби или кораби на компании да пътуват до Гренландия и Исландия, с изключение на един държавен кораб, обрекла на забвение западните земи и лишила скандинавците от правото на откриватели не на Винланд, а на Новия свят.

Спецификата на сложното средновековно време намира отражение в изворите. Тази специфика отговаря на начина на мислене на средновековния човек, на неговите възгледи за света, на неговите идеи… на компромисите, които е задължен да прави, за да примири противоречията в мирогледа си с духа на времето, в което живее. И въпреки това конкретните му наблюдения или внимателно изказаните становища, различни от общите представи, позволяват на изследователите от по-късно време правото на интерпретация. Изворовият материал е още по-пълен с конкретни свидетелства, които отразяват опита от „човешките предприятия“ на запазилите до голяма степен античната традиция и демократичните си традиции норвежци от Исландия, Гренландия и Винланд. Въпреки присъствието на Църквата, наличието на християнска култура и писменост, пишещите с рунически знаци гренландци и исландци демонстрирали и собствената си култура, част от „Исландския Ренесанс“. След покоряването на Исландия от Норвегия и след убийството на безспорния лидер на исландците Снори Стурлусон по заповед на конунг Хакон Хаконсон две десетилетия преди това, нормите на средновековното общество от XIII век се разпрострели почти до Гренландия. Не много години по-късно последвал указът за кралски, т.е. държавен, монопол. В тази обстановка гренландците били принудени да „редуцират“ знанията за новите земи не само поради необходимостта от търговска, но и поради необходимост от тяхната общностна тайна.

Поради това вероятно съобщенията за пътищата по вода около Гренландия са кодирани: „Сега трябва да се каже какви земи има (вървят) срещу Гренландия от онези проливи, които бяха назовани по-рано“, т.е. става дума за изречението: „Там се намират проливи и земята завива на югозапад“.[40] Проливите не са фиорди и това означава, че в „Грипла“ е описано крайбрежието на Америка отвъд водите на днешния пролив на Дейвис и отвъд Бафиново море. Тогава, ако срещу Гренландия има, или вървят, земи от тези проливи, то очевидно става дума не само за източните брегове на тези земи, а и за техните граници, до които се стига по проливите. И тъй като тези земи завиват на югозапад, т.е. техните очертания отговарят на извивката на Лабрадорското течение покрай Лабрадор с о. Нюфаундленд, не ни остава нищо друго освен да приемем, че мореплавателите нормани са имали отлична представа не за затворените пространства между островите и американския бряг, а за откритите пространства между брега с прилежащите острови. Земята е прорязана от проливите покрай островите Елсмир на север, Бафинова земя по на юг, островите между Елсмир и Лабрадор в цялост и проливите към Хъдзъновия залив, и проливите от двете страни на о. Кейп Бретон — пролив на Кабот и пролив Кансо, южно от о. Нюфаундленд. По-южни проливи прорязващи американското крайбрежие в близост до Гренландия няма. Винланд е недалеч от тези земи, но до него не се стига през проливите; а недалеч след тях: „… след това Скрелингияланд; оттам е недалеч до Винланд Добрия, до който някои хора мислят да се доберат (да достигнат) от Африка“.[41] И ако най-северният пролив е Смит, следващият на юг е проливът Ланкастър, следващият е проливът на Хъдзън и след него проливите на Кабот, Кансо и проливът между Лабрадор и Нюфаундленд на север от тях, то очевидно, че отделните земи от север на юг могат да бъдат: Фурдустранд, Хеллуланд, изпуснатият в „Грипла“ Моркланд (Маркланд), Скрелингияланд и недалеч (и от Африка?) Винланд Добрия, който вероятно е подменен с Винланд или е „обединен“ с него.

Земите, които вървят от проливите срещу Гренландия, не са нито Винланд, нито Винланд Добрия; тези загадъчни страни стоят след страните, до които се стига по проливите, насочени към вътрешността на Америка. Но в „Грипла“ има още едно важно изречение, което трябва да засекрети напълно пътя към Винланд и да отблъсне всеки скандинавски пришелец от тайната на тези, които знаят къде е загадъчната страна: „Между Винланд (не Винланд Добрия! — б.а.) и Гренландия се намира Гинунгагап (първоначалният хаос бездна от времето преди създаването на света — б.а.).[42] Но тъй като Гинунгагап е бездна, пълна с отровен скреж, който дошъл от реките, наричани Еливагар — «Бурни вълни», като се отделил от леда след тяхното замръзване,[43] една от хипотезите за местонахождението на световната изначална бездна може да бъде «насочена» към великите американски реки и езера. Заливът на св. Лаврентий създава впечатление за отклонение от Световния океан, не прилича на море, както водите между Гренландия и американските острови и води към несъмнено поразяващия всяко въображение Ниагарски водопад“.

Интересно е това, че в сагите за Ейрик Червенокосия и за гренландците Гинунгагап не се поставя на пътя на търсещите начин да достигнат Винланд. Гинунгагап липсва и в „Описанието на Земята“, но се появява в по-късната „Грипла“. Това за мен е свидетелство за мерките за самозащита, които предприели далечните колонисти, които или част от които по-късно предпочели вероятно да се присъединят към американските народности, отколкото да се подчинят на централизирания деспотичен натиск на норвежките и по-късно на датските крале. Гинунгагап е място, което би могло да изплаши всеки средновековен човек.

Централната датска власт след покоряването на Исландия насочила вниманието си към Гренландия:

„Магнус, по божия милост крал на Норвегия, Швеция и Схония, желае на всички, които видят това писмо или чуят за това, крепко здраве и щастие.

Ние искаме да ви съобщим, че вие ще поведете мъже, които трябва да плават на «Пращялка» … и че Паул Кнутсон ще бъде командир на «Пращялка» … Ние искаме вие да приемете тази наша заповед … тъй като ние извършваме това в името на славата Божия, за спасение на нашите души и в памет на нашите предшественици, които въведоха християнството в Гренландия и го запазиха до наши дни, а ние не искаме то да загине в наше време. Знайте твърдо, че ако някой наруши нашата заповед, него го чака нашата немилост и сурово наказание.

Дадено в Берген в понеделник, след Симон и Юда, през 36-та година на нашето управление. Заверено е от нашия канцлер Орм Енстайнсон.“[44]

Христовата вяра и интересите на далечната християнска метрополия в Гренландия вероятно били заплашени от натиска на ескимосите, които наричали също скрелинги:

„… От Естербюгд до Вестербюгд също са 12 дни плаване. А във Вестербюгд има голяма църква, която тук се нарича Стайнеснес; тази църква някога е била катедрална и тук живеел епископ (?). Сега скрелингите разграбили целия Вестербюгд. Там има още коне, кози, рогат добитък и овце, но всички те подивели; но там няма нито християни, нито езичници“.

Всичко, което се разказва тук, ни е съобщено от гренландеца Ивар Бардсен, който много години управлявал епархията Гарда в Гренландия. Той сам видял всичко и бил един от тези хора, на които техния законен владетел заповядал да се отправи против скрелингите и да ги изгони оттам. При пристигането моряците не открили нито един човек — нито християнин, нито езичник, а само подивял добитък, и взели със себе си толкова глави, колкото могли да поместят в корабите. След това те отплували у дома си и с тях бил споменатият Ивар.[45] Тези събития се случили през 1342 г. През същата година направил своя запис и Гисле Одсон:

„Жителите на Гренландия по своя воля, доброволно отпаднали от истинската вяра и християнската религия и, след като се отказали от всички праведни обичаи и истинни добродетели, се обърнали към народите на Америка (ad Americae populos se converterunt). Предполагат, че Гренландия е разположена съвсем близо до западните страни. Затова и се случило така, че християните се въздържали от плаване в Гренландия“.[46]

Тъй като исландските анали на Г. Одсон са преработени през XVII в., стават обясними някои противоречия — името Америка, въздържането на християните от плаване в Гренландия, близостта на Гренландия до западните страни, но е очевиден и стремежът всички грехове да бъдат прехвърлени на гренландците, и стремежът да се оправдае изоставянето на тази западна земя. Това, че в Гренландия продължавали да живеят гренландци е видно примерно от надпис от 1347 г.: „От Гренландия също пристигна кораб тогава, по-малък по размери от малките исландски съдове… На него имаше 17 човека, и те плаваха в Маркланд (det havde faret til Markland), но след това морето ги прогони тук“,[47] т.е. в Исландия. Животът в Гренландия продължавал и неговото продължение имало своите специфики. Една от тях е съхраняването на старата традиция на викингите мореплаватели: „От Гренландия също пристигна кораб тогава, по-малък от малките исландски кораби. Той дойде във външния Страумфиорд и нямаше котви“.[48] Корабите, по-малки от исландските, най-вероятно не са били много по-различни от викингските дракари (дракони) и при това са нямали котви. Последното обстоятелство е косвено свидетелство за наличието на гребла — единствените приспособления за сложни маневри в опасните фиорди с подводни и надводни скални ръбове и ледове. С тези кораби гренландците са прониквали във водите на американския материк и по течението на американските реки и езера или крайбрежни води са проучвали новите земи. С тези кораби гренландците са извършвали редовни плавания до американските земи срещу Гренландия по същия начин, по който викингите са преодолявали огромните водни и сухоземни препятствия в Източна Европа, Южна Европа и Африка.

Исландските саги подсказват най-сложни маршрути, които следвали норманите далеч във вътрешността на американския континент, очевидно след като са минали през проливите и са навлезли в огромните заливи, вътрешни морета и реки. В „Сага за Ейрик Червенокосия“ пътешествието на Торфинн Карлсефни на север, за да търси Торхал Ловеца, представлява несъмнен интерес: „Той тръгна на север покрай Килерния нос (южният край на днешния полуостров Лабрадор — бел. авт. Н. Н.) и след това на запад, и земята беше откъм левия му борд. Навсякъде имаше само гори. Те плуваха дълго така, докато не видяха река, която се вливаше в морето и която течеше от изток на запад. Те навлязоха в устието на реката и акостираха до южния бряг“.[49] Т. Карлсефни плувал от юг на север и, след като се насочил на север покрай Килевия нос, който може да се окаже и далеч по-северно разположен, най-вероятно плувал покрай Лабрадор до пролива Хъдзън и след това завил наляво, на запад, за да достигне след дълго плаване река, която течала от запад на изток. Вероятно това е река без фиорд или морски залив, в който са се вливали водите й. Възможно е тази река да е най-северната водна артерия, която тече от изток на запад и се влива в Хъдзъновия залив при днешния град Ковик. Означените посоки — на север покрай Килевия нос и на запад — очевидно показват път, който е добре познат на гренландците и исландците гренландци, но би довел до отчаяние всеки друг, тъй като на север от посочения нос в брега на Лабрадор има десетки и стотици заливи, фиорди и реки, които позволяват да се завие на запад. Указанията за дългото плаване на запад и за реката, която тече от изток на запад, предполагат и други възможности към залива Джеймс и към западните брегове на Хъдзъновия залив или дори на север към западните брегове на Бафинова земя, но при всички случаи означават, че още норманите на Торфинн Карлсефни в самото начало на XI век или в самия край на X век добре са познавали проливите, които водели до лежащи срещу Гренландия земи. В „Сага за Ейрик Червенокосия“ намеренията на Торхал Ловеца, изразени пред Торфинн Карлсефни, са да се завърне не във Винланд, а там, откъдето са тръгнали, т.е. от Гренландия или Исландия: „Ние ще тръгнем назад, там, където ни чакат. На корабите пътя нека да разузнае глиганът… Какво хвалят (толкова) тукашните страни. На Удивителните брегове (на Чудните брегове) живеят и китове си варят (с китове се хранят)“.[50] Освен възмущението на Торхал Ловеца от бедните условия на живот: „Трябва да се влачи вода във ведра. На извора трябва да се кланяш ниско (като се кланяш ниско на извора). Няма тука и помен от вино!“,[51] съществува и важното указание за множество „тукашни страни“. Това означава, че викингите, или норманите, от X–XV век нямат само бегли наблюдения за земите на запад от Гренландия. Именно поради това, че норманите са проучвали сериозно новите земи в сагата се казва за Т. Карлсефни: „Той считаше, че колкото по-далеч на юг вървят, толкова земята ще бъде по-добра, но той считаше, че страната трябва да се проучи от двете страни“.[52] Следователно за северните земи норманите вече са имали определени проучвания. И тези проучвания според „Грипла“ били осъществявани през проливите, които водели към вътрешните земи на Америка.

* * *

Изследователите спорят за това дали намерените следи от викинги във вътрешността на Америка са действителни или недействителни, т.е. фалшифицирани. Откритията се свързват с известният Кенсингтънски надпис,[53] с откритите скандинавски железни брадви, огниво, железен връх на копие в района между Великите езера и горното течение на Мисури,[54] с Нюпортската кула и с намерения недалеч от нея рунически надпис,[55] и с редица други находки. Счита се, че Кенсингтънският надпис е оставен от хората на капитан Паул Кнутсон, който тръгнал да търси Винланд и вероятно избягалите при скрелингите езичници жители на Гренландия.[56] Има и противоположни мнения, които се основават на отсъствието на преки сведения и допълващи документи.[57] Според мен надписът от Кенсингтън не може да се свърже с експедицията на Паул Кнутсон, който при това е изпратен да възстанови позициите на вярата и на скандинавците в Гренландия, а не да преследва избягалите в необятните простори на Америка гренландци. Този надпис, който е обект на толкова различни мнения, има следното съдържание:

„[Ние] 8 готи (т.е. шведи) и 22 норвежци [участници] в разузнавателно плаване от Винланд на запад. Ние спряхме при две скали [стърчащи над водата — бел. авт. Н. Н.] на един ден път на север от този камък. Ние [се отдалечихме] за един ден и ловихме риба. След това ние се върнахме и намерихме 10 [наши] хора, окървавени и мъртви. AVM (Ave virgo Maria), избави ни от злото“.

Отстрани на камъка е написано:

„Десет човека от нашия отряд останаха при морето да охраняват нашия кораб (или кораби) на четиринадесет дни път от този остров. Година 1362“.[58]

Фиг. 7. по Р. Хеннинг. Кенсингтънски надпис — факсимиле и транслитерация.

Фиг. 8. по Р. Хеннинг. Хьоненски надпис — съобщава за плаване до Винланд, XI в.

Фиг. 9. по Р. Хеннинг. Две шведски брадви от около XIV в. САЩ — щат Минесота.

Фиг. 10. по Р. Хеннинг. Скандинавско изделие — стоманен връх на копие. САЩ — щат Уисконсин.

Авторите на този скръбен надпис съвсем не споменават друга цел освен това, че предприемат разузнавателен поход. При това огромното разстояние от Атлантика до щат Минесота, в най-добрия случай по права линия около 1500 км, изключва всякаква идея за наказателно преследване с толкова малки сили — 40 матроси войници, на такова огромно разстояние. Още повече, че без скрелингите вероятните гренландци бегълци са били значително повече от командата на един кораб. Хората на Паул Кнутсон очевидно са имали като цел само да предадат заповед на конунга (краля) в далечната и очевидно недоволна и изпитваща трудности Гренландия. Трудно ми е да се съглася с мнението на привържениците на идеята, че Кенсингтонският надпис е направен от хората на капитан Паул Кнутсон, който, като ревностен християнин и благочестив католик, хвърлил хората си в преследване на бегълците гренландци в дебрите на американския материк на хиляди километри от океана, за да спаси бегълците при езичниците индианци от отдаването им във властта на дявола.[59] Колкото и да е строг средновековният мироглед, нито един крал, цар, император или султан не би рискувал с екипажа на един-единствен кораб не само да успокои цяла област, но и да преследва бегълците на хиляди километри по суша.

Надписът съдържа и две много важни указания, които не са много популярни сред интерпретаторите. Първото се отнася за разузнавателното плаване на запад от Винланд. Според мен познанията за страната Винаки (Пенсилвания) като страна на Винаколи (шведите) едва ли са били известни на откривателя фермер Олаф Оман. Доколкото ми е известно досега не съществува аргументирана идея за свързването на Винаки с Винланд чрез шведите с автохтонното име Винаколи.

Но този надпис, предизвикващ толкова вълнения сред учените, съдържа и още едно важно указание. Разузнавателната експедиция била на четиринадесет дни път от морето. От кое море? Възможно ли е при разузнавателно плаване, вероятно с големи лодки („ние се спряхме при две скали на един ден път от този камък… Десет човека от нашия отряд останаха при морето… на 14 дни път от този остров“), да се изминават по около 200 км на ден, за да се окаже експедицията далеч от морето, в земите на днешния щат Минесота? Къде е бил открит Кенсингтънският надпис? В научната литература съществуват най-сериозни противоречия. Според Р. Хенинг надписът е намерен в американския щат Минесота, при езерото Корморант.[60] Според И. П. Магидович районът на Кенсингтън е на запад от Горното езеро в щата Минесота.[61] Е. А. Мелникова, като се позовава и на мнението на Уолгрен, смята, че Кенсингтънският камък е намерен в далеч по-южния щат Кентъки.[62] Очевидно е, че и историците, и географите имат сериозни различия по отношение на местоположението на мястото, където е намерен този надпис. И ако става дума за езеро с име Корморан или Корморант, то не се ли има предвид канадското езеро със същото име, което е на 54° с.ш. в щата Манитоба, недалеч на северозапад от езерото Винипег? Авторът на тези редове не е бил в САЩ и Канада, не е посещавал разглежданите във връзка с викингския проблем в Америка места и само по материали от географски карти не можа да открие друго езеро с подобно име. И тъй като с функцията на аргумент за истинността на надписа се споменава и това, че на мястото, на което той е бил намерен, някога е имало езеро, за което фалшификаторът не е могъл да знае,[63] би било добре да се знае коя е причината за толкова различните мнения. Според мен става дума за най-сериозни информационни неточности и грешки, които на свой ред водят до лекомисленост на защитаваните или отхвърляните тези. Най-сигурна остава позицията, че Кенсингтънският надпис е бил намерен близо до най-близкия университетски център (във фермата на откривателя Олаф Олман през 1891 г.), до университета в Минеаполис, щат Минесота.[64]

И така кое е морето, от което са тръгнали викингите, писали Кенсингтънския надпис? Хъдзъновият залив? Или заливът Джеймс? Или бреговете на Атлантическия океан? Разстоянието от Минеаполис до Хъдзъновия залив по права линия е около 1550 км, до залива Джеймс — около 1350 км, а до Атлантическия океан е около 1700 км. При това „пътищата“ откъм Хъдзъновия залив са предимно речни, докато „пътищата“ откъм Атлантика са езерно-речни.

Но не става ли дума в Кенсингтънския надпис за море, което се намира на запад от Винланд? X. Р. Холанд и Р. Хенинг считат, че ако местоположението на Нюпортската кула в Род Айлънд свидетелства за средновековно селище с укрепена църква, то указанието, че пътешествието на хората на Паул Кнутсон е на „запад от Винланд“ свидетелства, че през есента на XIV в. днешните щати Род Айлънд и Масачузетс са били всъщност страната Винланд.[65] Последният извод очевидно е приемлив, но съобщението в надписа е с друг характер: „разузнавателен поход от Винланд на запад“.[66] Трудно ми е да се съглася, че пътят през водите на Хъдзъновия залив и Атлантика, който е не по-малко дълъг от пътя от Испания до Урал, ще е имал според древните мореходци за начална точка о. Род Айлънд и ще води до земите, западно от Винланд, след колосални отклонения на север и на запад, а и на юг. Защо е било необходимо на норманите да извървят път по огромна дъга, която обхваща територия почти колкото територията на Западна Европа или на Скандинавския полуостров, за да достигнат западните територии на вече населения според X. Холанд и Р. Хенинг Винланд, където при това християнски свещеници развивали мисионерска дейност сред индианците?[67] Нима те не са познавали страната, в която са извършвали редица дейности — строителни, стопански и мисионерски? Или не съществуват водни пътища, проходими от викингските кораби на запад от Масачузетс или поне на север, през р. Свети Лаврентий? В критиката си към тезата на X. Холанд И. П. Магидович допуска, че за вероятен по-кратък път през р. Свети Лаврентий са необходими доказателства, но за съжаление не развива идеята си.

И. X. Холанд, и Р. Хенинг, и И. П. Магидович са склонни да надценяват присъствието на експедицията на П. Кнутсон в земите на Централна Северна Америка, в щатите Дакота, Уискънсин, Минесота, и на север, в Канада. Р. Холанд съобщава, че открил пристанищни камъни за привързването на кораби към речния бряг. Те били обработвани с железни сечива и не били с индиански произход. Според X. Холанд: „Този воден път (който маркират пристанните камъни — бел. авт. Н. Н.) минава не по мощната река Минесота, която пресича щата. По-скоро той води през верига от малки и свързани помежду си протоци и езера“.[68] Според мен познаването на тези вериги от езера и свързващи ги водни пътища означава, че викингите са се придвижвали по познат и продължително време използван маршрут, за да стигнат до земи, отдалечени от големите водни артерии. Продължителността на тяхното присъствие тук се подсказва от използването на пристанни камъни (mooring stones). Тяхното изсичане едва ли е било благоразумно, ако норманите са се промъквали за първи път в една чужда страна. И по военни, и по стопански причини изсичането на камъните е невъзможно, ако те са били използвани еднократно или двукратно. Шумът, означаването на маршрута при отиване и на връщане и други последствия не биха били пропуснати от „праиндианците скрелинги“ в собствените им територии. При това привържениците на идеята за проникването на П. Кнутсон на запад по поръка на датския крал откъсват всички известия за нормански находки от тяхното действително значение. Ако съществуват находки с нормански характер още от 1000-та година от н.е., това означава, че от X–XI в. до XIV век или дори и малко по-късно викингите и норманите са присъствали трайно в този район, ако не като колонисти, то като постоянни пътници. И ако наблюдението на X. Холанд е вярно, то тогава не означава ли това, че освен големите реки и езера, които не изключвал от плановете си нито един уважаващ себе си мореплавател или пътешественик, малките реки, протоци и езера са били микроструктурата на тяхната пътна мрежа в Америка? Не означава ли това, че викингите са познавали отлично новите земи?

Пътуването на норманите, за които съобщава надписът от Кенсингтън, било на запад от Винланд. На запад от Винланд, който според мен граничи със земите на ирокезите, може да се плава по редица реки и по водите на Великите американски езера, които по площ са съизмерими с морета като Егейско, Адриатическо, Бяло, Балтийско или с Червено море в „стария свят“. И ако според „Грипла“ последният пролив води до Скрелингияланд, който според мен е „Отточният фиорд“ или заливът Свети Лаврентий заедно с проливния характер на системата от езера и реката, то именно това е и пътят към „морето“ на Великите езера. Недалеч от това море, на територията на Минесота, е разположена системата от езера и потоци, която пресича щата не по течението на р. Мисисипи. Тази система от водни пътища естествено не е била характерна само с бързи води, но и с пресичания на блатисти и дори хълмисти терени. Историята на викингските набези в Европа предоставя много свидетелства за това как северните воини са придвижвали корабите си по суша, използвайки като валяци ролки дървени стволове. Поради това не е странно, че викингите са били на около 200 км от най-западния залив на Горното езеро и на около 450 км от западните брегове на ез. Мичигън.

В самия надпис норманите съобщават, че не винаги се носят по водите на бързотечащи реки: „ние спряхме при две скали на един ден път от този камък. Ние [се отдалечихме] за един ден и ловихме риба“. В по-горните редове норманите съобщават, че са участници в разузнавателно плаване, а на страничното ребро на камъка са написали: „Десет човека от нашия отряд останаха при морето, за да пазят нашите кораби (нашия кораб) на 14 дни път от този остров“.[69] Следователно, ако плаването по море е с кораб, то тогава плаването по реките е с по-лек кораб или с големи ладии. А тези големи ладии са преносими по суша, и в Европа норманите демонстрират това по убедителен начин дори с дракарите. При пътешествието на север от Северните стоянки гренландците също използват кораби и шестгребни лодки. А в случая със съобщението от Кенсингтън очевидно става въпрос и за прекъсване на пътя за лов на риба, за отиване пеша до остров, на чийто северен бряг при две скали е спрян по-малкият кораб или ладия. В този смисъл вътрешните земи на Минесота не са близо до „морето“, от което тръгнали на запад викингите.

Огромното пространство, на което са откривани находки от времето на древните скандинавци с несъмнен скандинавски характер, поразява въображението и поражда съмнения. Но тъй като изворите за географските познания на древните исландци и гренландци не са били фалшифицирани, то техните сведения позволяват да погледнем по нов начин върху считаните за несигурни материали от бита и културата на древна Скандинавия в далечния запад. На север, на п-в Джадж Дейли, в залива Кенеди, на о. Елсмир канадският археолог П. Шледерман открил остатъци от ризница, остриета и принадлежности към снаряжението (оборудването) на лодка, които датирал през XIII век. Географските данни на местонахождението са 81° с.ш.[70] Нормански следи са открити още на о. Саутхямптън, на 64° с.ш., и на п-в Мелвил, на 68° с.ш., по бреговете на проливите Ланкастър, на 75° с.ш., Джонс, на 76° с.ш., и Смит, на 78–79° с.ш. Най-западната точка, до която се счита, че са достигнали викингите, е крайбрежието на о. Девон, на 90°45’ з.д., в самия западен край на пролива Джонс. Най-северната, засечена по археологически път точка, е източният бряг на о. Елсмир.[71] Сериозно внимание заслужва съобщението за открито норманско погребение на югоизточния бряг на ез. Нипигон, северно от „Горното езеро“ от Великите езера на Америка,[72] недалеч от Минесота, и на север, в Канада. Внимание заслужават и находките на скандинавски железни брадви от около XIV век, на железен връх от копие и на желязно огниво. Находките са от съседните вътрешни американски щати Минесота и Уискънсин[73] и са открити в земята.

Едно от археологическите свидетелства за проникването на викингите във вътрешността на Америка е откритото викингско въоръжение от около 1000-та г. от н.е. на южния бряг на Хъдзъновия залив при Вирдмор в провинция Онтарио.[74] Оспорването на автентичността му е в две направления: Ако това е било погребение, защо липсва скелетът? И не е ли странно, че откривателят на „погребението“ е познат на колекционер на скандинавски старини? Без конкретно описание на местоположението на предметите и без илюстративен материал този въпрос е нерешим. А присъствието на снабдители на колекционери близо до археологически паметници не е необичайно. Тъкмо напротив. Находката не трябва задължително да се обявява за погребение. В горите на Северна Америка ризниците често са били безполезни. Героите на Джек Лондон например се отказват дори от тежките си пистолети, например „Смок“ Белю. А и ризниците не са удобни при преминаване на богата с води — езера, реки и блата, земя.

Нежеланието да се приеме идеята за далечни пътешествия на северните германци е учудващо, тъй като проникването на викингите нормани примерно в пределите на източнославянския свят по „пътя на варягите при гърците“, създаването на руската държава от династията на Рюрик в Киевска Рус не се подлагат на съмнение, въпреки че на пътя на варягите са стояли силни и въоръжени далеч по-добре от скрелингите индианци народи, които охранявали по-труднопроходима, без толкова пълноводни езера и реки област. Кое е пречило на викингите да преодоляват пространствата на Източна Европа, но да стоят най-много само на брега на Атлантика и да не проникват на запад в Америка? Причината за подобна позиция се корени в различното отношение към ценностите на цивилизацията: на изток е възможно цивилизаторство още от времето на древните германци, но на запад резултатите от това цивилизаторство се дължат на откритията на модерна Европа.

Аз съзнавам с каква спекулативна сила може да се окаже всяко твърдение за автентичността или неавтентичността и поради това няма да се спирам на свидетелства за старинния или модерния произход на известната кула от Бостън, която е смятана за „руина от укрепена норманска кръгла църква“,[75] нито на сведенията за други нормански надписи и строежи, а също и на проблема за белите индианци в Северна и Южна Америка, за белите ескимоси и др.,[76] ако тези сведения са с легендарно-„мемоаристичен“ характер.

Поради затруднения от „библиотечен“ характер, достъпната у нас литература е недостатъчна или пристига със закъснение в българските библиотеки. Втора подобна причина, която заедно с първата попречи на библиографската пълнота в предлаганата книга, е издадената литература в чужбина в навечерието на половинхилядолетното честване на откриването на Америка. Тя, разбира се, пристигна със закъснение у нас и поради това аз нямах възможност да използвам примерно съчинението на В. И. Гуляев „Доколумбовые плавания в Америку: Мифы и реальность“ (Москва, 1991). Моят ръкопис през това време пропътува пътя между „столични“ и „провинциални“ издателства, без да получи никакъв шанс да зарадва своевременно, около 1992 г., българския читател, но се надявам, че все още новите, поставени в него проблеми не са загубили актуалността си.

[1] Н. R. Holand. The Kensington Stone, Ephraim (Wisconsin), 1932; срв.: Ch. T. Currelly. Vikings’ Weapons Found Near Beardmore, Ontario, „Canadian Historical Review“, March 1939; G. Jones. A History of the Vikings, London, 1968; P. Хеннинг, Неведомые земли, т.II–III, Москва, 1961–1962. ↑

[2] Вж: W. Krause. Runen in Amerika, Germanien, 1937; срв. оценката на P. Хеннинг, цит. съч., т.III, с.336 и сл.; вж.: Мельникова, Е. А. Древнескандинавские географические сочинения. Москва, 1986, с.83 и др. ↑

[3] Чертежът на фиг. 1 изобразява „Пинта“ — единият от трите кораба на Хр. Колумб при първата му експедиция до Америка (1492). — Бел.elemagan ↑

[4] И. П. Магидович. История открытия и исследования Северной Америки. Москва, 1962, с.15. ↑

[5] И. П. Магидович. История открытия и исследования Северной Америки. Москва, 1962, с.15. ↑

[6] Р. Хеннинг. Цит. съч., т.II, гл.91, 101; И. П. Магидович. Цит. съч., с.16. ↑

[7] Вж.: „Грипла“ у Е. А. Мельников. Цит. съч., с.158–159. ↑

[8] И. П. Магидович, В. П. Магидович. Очерки по истории географических откритий. Москва, 1982, с.178–179. ↑

[9] Мнението на Адам Бременски е повече от конкретно: „В Атлантическия океан има много острови, сред тях Гренландия не е най-малкият“. (Идеята за островния характер на Гренландия едва ли е умозрителна.) Срв.: И. П. Магидович, В. А. Магидович. Цит. съч., с.176; срв.: Р. Хеннинг. Цит. съч., т.II. ↑

[10] „Грипла“. Цит. съч., с.159. ↑

[11] „Грипла“. Цит. съч., с.159. „Nordur allt til pess er Graenland kallast. Enn Graenlandingar sanna pat eigi ok pikiast annars vyser hafa vordit, baedi af vidteka peim, er manna verk eru a.“ ↑

[12] Срв.: И. П. Магидович, В. А. Магидович. Цит. съч.; вж.: Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.33. ↑

[13] Вж.: „Грипла“. Цит. съч. ↑

[14] Вж.: „Грипла“. Цит. съч. ↑

[15] Срв.: бел. 9. ↑

[16] „Грипла“. Цит. съч. ↑

[17] „Грипла“. Цит. съч. ↑

[18] Вж.: И. П. Магидович. Цит. съч., с.21. ↑

[19] Вж.: И. П. Магидович. Цит. съч., с.21. ↑

[20] Вж.: И. П. Магидович. Цит. съч., с.21–22. ↑

[21] Вж.: И. П. Магидович. Цит. съч., с.23. ↑

[22] Вж.: И. П. Магидович. Цит. съч., с.23. ↑

[23] Вж.: И. П. Магидович. Цит. съч., с.21. ↑

[24] Вж.: И. П. Магидович. Цит. съч., с.22. ↑

[25] И. П. Магидович, В. А. Магидович. Цит. съч., с.182. ↑

[26] И. П. Магидович. Цит. съч., с.23–24. ↑

[27] „Описание на Земята I“ в: Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.87–89. ↑

[28] „Какие земли лежат в мире“ в: Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.62–65. ↑

[29] И. П. Магидович, В. А. Магидович. с.178, бел.1. ↑

[30] И. П. Магидович, В. А. Магидович. с.178, бел.1. ↑

[31] „Грипла“. Цит. съч. ↑

[32] Срв. картата у И. П. Магидович, В. А. Магидович. Цит. съч. ↑

[33] „Грипла“. Цит. съч. ↑

[34] „Описание земли II“, Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.86–89. ↑

[35] Срв.: Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.213 с лит. ↑

[36] Срв.: Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.31. ↑

[37] Срв.: Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.31. ↑

[38] Срв.: Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.31. ↑

[39] „Грипла“. Цит. съч. ↑

[40] „Грипла“. Цит. съч. ↑

[41] „Грипла“. Цит. съч. ↑

[42] Срв.: Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.160. ↑

[43] Вж.: Е. М. Мелетинский. Имир. — В: Мифы народов мира. Москва, 1980, т.I, с.510. ↑

[44] Р. Хеннинг. Цит. съч. т.III, с.313–314. ↑

[45] Р. Хеннинг. Цит. съч. т.III, с.314. ↑

[46] Р. Хеннинг. Цит. съч. т.III, с.314. ↑

[47] Р. Хеннинг. Цит. съч. т.III, с.314. ↑

[48] Р. Хеннинг. Цит. съч. т.III, с.314. ↑

[49] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. Москва, 1973, гл.XI, с.124. ↑

[50] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. Москва, 1973, гл.XI, с.121. ↑

[51] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. Москва, 1973, гл.XI, с.121. ↑

[52] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. Москва, 1973, гл.XI, с.121. ↑

[53] Р. Хеннинг. Цит. съч., с.313, с.322–325. ↑

[54] Р. Хеннинг. Цит. съч., с.352–353, рис.14, 15, 16, 17. ↑

[55] Р. Хеннинг. Цит. съч., рис.18; вж.: с.353–354. ↑

[56] Мнението е изказано първоначално от X. Р. Холанд, вж.: бел.1. ↑

[57] Р. Хеннинг. Цит. съч., срв.: цитираното от Р. Хеннинг мнение на П. Ньорлунд на с.332. — В: P. Nürlund. Wikingersiedlungen in Grönland, Leipzig, 1937, S. 110. ↑

[58] P. Хеннинг. Цит. съч., с.313. ↑

[59] P. Хеннинг. Цит. съч., с.334, с отчитане на вече остарелите религиозни мотиви — доказателство за решителността на П. Кнутсон да следва гренландците в далечната вътрешност на американския материк. ↑

[60] P. Хеннинг. Цит. съч., с.322, 340–341. ↑

[61] И. П. Магидович. Цит. съч., с.39. ↑

[62] Е. А. Мельникова. Цит. съч, с.83; срв.: Е. Wahlgern. The Kensington stone. A Mystery Solved, Madison, 1958. ↑

[63] P. Хеннинг. Цит. съч., с.347–348. ↑

[64] P. Хеннинг. Цит. съч., с.322. ↑

[65] P. Хеннинг. Цит. съч., с.354; срв.: R. Н. Holand in „Scandinavian Studies“, Menasha, (Wisconsin), May 1949, p.29, 85. ↑

[66] Вж.: P. Хеннинг. Цит. съч., с.313. ↑

[67] Вж.: P. Хеннинг. Цит. съч., с.354. ↑

[68] И. П. Магидович. Цит. съч., с.45. ↑

[69] Р. Хеннинг. Цит. съч., с. … (номерът на страницата липсва в книжното издание. — Бел.elemagan) ↑

[70] И. П. Магидович, В. А. Магидович. Цит. съч., с.182. ↑

[71] И. П. Магидович, В. А. Магидович. Цит. съч., с.182. ↑

[72] И. П. Магидович, В. А. Магидович. Цит. съч., с.182. ↑

[73] P. Хеннинг. Цит. съч., с.352–353. ↑

[74] P. Хеннинг. Цит. съч., с.345, срв.: бел.1 с позоваване на работата на X. Р. Гарели. ↑

[75] Р. Хеннинг. Цит. съч., с.351 и сл. ↑

[76] Р. Хеннинг. Цит. съч., с.318 и сл., с.343 и сл. и др. ↑

Остров Отток, Отточният фиорд и Скрелингияланд. Пътят към Винланд

В историята на доколумбова Америка остава неясен въпросът за действителните знания на викингите за Винланд. За едни изследователи Винланд е остров,[1] за други е част от континентална суша.[2] На стигналите до нас стари карти далечната западна страна е представяна като полуостров, примерно на картата на Сигурд Стефансон. Исландецът съставил картата през 1570 г., очевидно без да е повлиян от модерната по онова време картография. Р. Хенинг счита, че означената върху картата Винланд е в района на Скрелингияланд, в района на Масачузетс.[3] X. Ингстад използва картата на Геза Сепеши, която поне в онази част, където е представен Винланд (Винландия), не се отличава от картата на Сигурд Стефансон, а по-скоро е нейно точно копие. За X. Ингстад Винланд е означен вече не на полуостров, а на остров.[4] Но и на картата на Сигурд Стефансон, и на картата на Г. Сепеши (карта от частна колекция) ясно е означено, че става дума за нос Винланд и този нос съвпада със страната Винланд, а не е само нос Винландия или Винланден, както се чете най-вероятно на картите. Изписаното име Promontorium Winlanden (Winlandia) на картата на Г. Сепеши е разделено и думите са изписани под прав ъгъл една спрямо друга. Въпреки това отделното изписване на Винландия съвсем не означава, че страната или носът не са част от континенталната суша. На картите е добре означен залив, който свързва Скрелингияланд и носът означен с латинската дума promontorium, т.е. ’къс от земна суша, издадена в море, вода или планинско възвишение’. И тъй като на картата на Г. Сепеши са означени и морските маршрути от Норвегия до Испания, оттам до Гренландия и от Гренландия до залива между „Скрелингер ланд“ и „Промонториум“, като преди това се плава до Хеллуланд и Маркланд, то да се счита, че островният характер на носа Винланд е сигурен, е неоснователно. И тъй като картата очевидно е по-късна, от 1599 г., както и картата на С. Стефансон (С. Стефания) и при това и двете карти не са осъвременени с новите данни на многобройните до това време експедиции, остава да приемем, че те се основават на стара исландска традиция и че „Промонториум Винланден“ действително е полуостров, който се намира в областта Масачузетс и е срещу „Скрелингер ланд“. Тъй като старите карти често са съставяни след пътешествието, тази практика спазват и флотоводци от по-късно спрямо норманското време, е необходимо да проверим сведенията за местонахождението на Винланд по достъпните изворови данни. „Грипла“ съобщава, че на юг от проливите, по които се стига до земите срещу Гренландия е Скрелингияланд: „Оттук на юг се намира Хеллуланд, оттам е близо до Винланд Добрия, до който някои хора мислят да се доберат (да достигнат) от Африка“. В по-горните редове на „Грипла“ се казва: „то тук, в Гренландия ще се намерят още много други (глави опитомени елени — бел. авт. Н. Н.). Там има проливи и земята завива на югозапад“.[5] Тезата за земя остров не отговаря на съобщеното в конкретния писмен текст. Опитните мореплаватели са умеели да правят разлика между остров и континентална суша, ако, разбира се, островите не са били прекалено големи по площ и ако изследването им е било възможно. В този случай норманите установили, че земята завива на югозапад. При това Торфинн Карлсефни и неговите моряци в плаването си на юг си поставили за цел да проучат и другата освен познатата страна.[6] Винланд е представен и като страна, която се намира на юг от Гинунгагап, отклонението от морето океан на пръвичния хаос: „Между Винланд и Гренланд се намира Гинунгагап, който води от това море, което се нарича море океан и което обкръжава цялата Земя“. И тъй като и съвременният географ трудно би установил друг пролив, отклонение от Атлантика, който да се намира южно от най-дълбоко врязания в континенталната суша и продължаващ почти до езерото Онтарио залив Свети Лаврентий, с основание можем да приемем, че Винланд е на юг от вливащата се в залива река със същото име. Фиордите или заливите, които са на юг от Свети Лаврентий, могат да бъдат наречени и проливи, но в никакъв случай не лежат (вървят) срещу Гренландия и затова в „Грипла“ е посочено, че след проливите земята завива в посока на югозапад, т.е. отдалечава се от Гренландия. На картите, на които е изобразен Винланд, също липсват заливи проливи към по-отдалечени земи и това едва ли е случайно. И ако се доверим на изображенията от картите и на съобщаваното в „Грипла“ ще установим, че сходната информация подсказва онова местоположение на Винланд, което съвпада с местоположението на Масачузетс и Род Айлънд. Евентуалните възражения, че картите и географските съобщения са схематични, тъй като не са посочени множество острови, не биха били сериозен аргумент, тъй като норманите просто не съобщават за тях. Това е видно примерно от изображенията на Гренландия, която несъмнено е била населявана от викинги. Нито на картите, нито в редовете на което е да е друго географско съчинение са отбелязани множеството острови. Отбелязвани са само онези острови и страни, които биха служили като географски ориентир. Съмненията на X. Хинк, С. Стефансон, Р. Хенинг и на И. П. Магидович към текста на „Сага за Ейрик Червенокосия (Рауда)“ са основателни.[7] Но дали в сагите е отбелязано всичко? Струва ми се, че примерът с хилядите гренландски острови е убедителен. Те остават неизвестни за изследователите на древните карти и текстове, а несъмнено са били познати и на гренландците, и на исландците, и на по-късните владетели на острова — датските ко-нунги…

Фиг. 11. по Х. Ингстад. Винланд на картата на Г. Сепеши.

Фиг. 12. по В. П. Магидович. Винланд на картата на Сигурд Стефансон (ди Стефания) — 1570 г.

Фиг. 13. по Г. Джоунс. Карта на Маркланд и Винланд според досегашните представи.

* * *

В „Описание на Земята I“ Винланд Добрия се свързва със земя, която не оправдала очакваните надежди. А тези очаквания за Винланд като цяло са за плодородни земи на юг от Хеллуланд и Маркланд. Древните извори са противоречиви, неясни и често непълни, но въпреки това запазената в тях информация за Винланд или Винланд Добрия, или за Скрелингияланд, позволява да се види, че земите на юг от най-южния пролив по „Грипла“ са разбирани като единно цяло. От последния пролив се стига до Скрелингияланд, а оттам е близо до Винланд Добрия очевидно без помощта на проливи. В сагите прави впечатление същото единство в разбирането за тези по-южни земи: „И те заговориха за плавания, какво да правят по-нататък, къде да отидат. Торхал Ловеца искаше да плава на север, към Удивителните (Чудните) брегове и Килевия нос (Носа на кила) и там да търси Страната на виното. А Карлсефни искаше да плава на юг покрай брега и на изток. Той смяташе, че колкото по на юг слиза, земята ще бъде по-добра (вариант: земята ще става по-голяма — б.а. Н. Н.), но той смяташе също, че страната трябва да се изследва от двете страни (или посоки; б.а. — Н. Н.)“. Тук разбирането за страната включва земята извън Гренландия. При това Карлсефни и хората му смятат, че все още не са открили Страната на виното.

Едно от последните мнения за местонахождението на Винланд, защитено в монографичен труд, е убедително подкрепено от находки с очевиден нормански характер.[8] Според X. Ингстад северният нос на о. Нюфаундленд е бил Страната на виното, а споменаваният остров покрай сушата вероятно е бил днешният Сейкрид Айлънд.[9] Преводът на името на фиорда Стрьомфиорд е Фиорд на течението и неговият смисъл остава неясен.[10] Фиордите са обикновено заливи, които осигуряват сравнително спокойни води. Поради това според мен Стрьомфиорд може да се преведе само в собственото си значение на Фиорд течение или Фиорд река, или както е в руския превод — Отточен фиорд, но не и Фиорд на течението. Според разказа за Карлсефни в „Сага за Ейрик Червенокосия“ страната и островът, на който те били спрели преди похода на юг, не са Винланд. Естествено това не означава, че на о. Нюфаундленд не е имало норвежко селище или селища. Пристанищата бази на норманите в суровите райони на Севера са естествени и не е задължително да са били постоянно обитаеми. При това не е задължително да се известява за точното място, където се намират, поне от съображения за сигурност и професионална тайна. Родовете, както и отделни групи в Исландия, а и в Гренландия често са водили твърде кървави „родови“, или кланови, войни. А конкуренти на исландци и гренландци биха могли да бъдат и централната власт в Дания, и преди това в Норвегия, от която западните колонисти е имало защо да пазят тайни, и други морски сили, и пирати… И така текстът в сагата е несъмнен, островът, до който стигнали викингите, не е Винланд. Очевидно не е Винланд и о. Антикости в устието на Гигантския фиорд. Но доколко големи заливи са наричани от норманите фиорди? За опитните мореплаватели не е било трудно да установят големината и на далеч по-обширни територии и акватории. Пример за това е о. Гренландия, чиято форма на картата на Г. Сепеши от 1599 г. и със северните си очертания не се различава съществено от бреговете на Гренландия според модерните карти. При това островният характер на тази земя е очевиден от унгарската карта. Но очевидни са също и сходствата между бреговата ивица от картата на Г. Сепеши и бреговата ивица от картата на С. Стефансон от 1570 г., въпреки че исландската карта съединява Гренландия с Русия. Единството в очертанията на острова в двете карти показва как реалните познания за островния характер на една труднодостъпна северна земя са подчинени на догмата на едно невярно убеждение.

Колко навътре обаче във водите на Свети Лаврентий норманите биха разбрали, че това огромно водно пространство не е море или огромен залив, а неизвестен залив фиорд? Въпреки съмненията о. Антикости е единственият остров, който позволява да се мисли за остров, лежащ срещу отточните води на голяма река, който не е навътре между очертанията на континенталния бряг и от който може да се продължи разузнаването на юг.

Очевидно, следвайки брега на континенталната, а не на островната суша, който е единственият сигурен ориентир, норманите на Торфинн Карлсефни са минали недалеч от о. Отток и след запознанството си с него са могли да видят, че от южния бряг на острова се вижда южният бряг на фиорда. Естествено не е изключена и друга възможност, за по-вътрешен остров, но тя изглежда по-малко вероятна.

Годината на плаването на Торфинн Карлсефни е 1000-та или малко по-късно. Поради това имаме всички основания да приемем, че това е времето на откриване на проливите и на страните, които вървели, или лежали, срещу Гренландия през тези проливи. И тъй като именно от това време са и озадачаващите учените находки от материалния бит, културата, въоръжението и начина на живот на викингите в Америка, и тъй като от това време са находките от вътрешните американски и канадски щати Минесота, Уискънсин, Северна Дакота, Манитоба и Саскачеван, също и от южните брегове на Хъдзъновия залив, а и на юг и на север, то тогава пред нас възниква въпросът не са ли плаванията на Торфинн Карлсефни по Отточния фиорд един от източниците на „Грипла“? В „Сага за Ейрик Червенокосия (Рауда)“ определено се казва: „През пролетта те навлязоха във вътрешността на Отточния фиорд“. Защо норманите, които по-късно наричат един залив фиорд „Най-дългия“ и това е вероятно днешният залив Скотсби при източните брегове на Гренландия и далеч на север, не определят по подобен начин или с подобно име Отточния фиорд? Не се ли крие причината за това в неговата практическа безкрайност. Щом фиордът е отточен, следователно е свързан с източници на вода и то немалки. Вероятно указание за характера на острова е съобщението за природните особености на околните земи от устието на фиорда: „там имало планини и местността била красива“.[11] А островът не бил малък, тъй като през тежката зима викингите напуснали с добитъка си лагера на брега на фиорда и се преселили на острова, където се надявали да открият дивеч или риба.[12] Следователно островът е бил голям и с възможности, различни от възможностите на една страна с планини! И докато планини има на о. Нюфаундленд или поне сериозни възвишения от подобен тип, то такива възвишения няма на о. Антикости и на останалите острови по поречието на Свети Лаврентий, а за планини на островите не се споменава в сагата.

Фиг. 14. по А. Бинс.[13]

Отново според „Сага за Ейрик Червенокосия“ Т. Карлсефни предприел плаване на юг,[14] а след това се върнал на север, за да търси Торхал Ловеца.[15] При това плаване достигането на източните граници на по-късната Ирокезия е естествено. Земите на по-късните ирокези са граничили с поречието и устието на Свети Лаврентий и със земите на юг от островите, които обграждали едноименния залив.

В експедицията, предвождана от Торфинн Карлсефни, възникнали най-сериозни противоречия именно на о. Отток и в Отточния фиорд. След като Торхал Ловеца напуснал с хората си и отплувал на север, за да търси убежище там, където го чакат, Карлсефни предприел едно пътуване, но не към Гренландия или Исландия, а към северните земи на новия континент, за да търси Торхал Ловеца и хората му.[16] Следователно, ако се търси логика в прикритото от множество измислени или поне отвличащи от основния сюжет на този разказ идейно ядро събития, ще се види, че Т. Карлсефни предприел една строго организирана експедиция на юг, на север и във вътрешността на континента по Отточния фиорд — Свети Лаврентий, и по водите на днешния залив Хъдзън: „Той тръгна на север покрай Килевия нос и след това на запад, и земята беше откъм левия му борд…“,[17] и ако изходна точка за тези плавания станал о. Отток, то значението на този обект оправдава вниманието, което му отделихме.

След оттеглянето си на север, след като разбрали, че южните земи са опасни, викингите на Карлсефни срещнали враждебни скрелинги, които вероятно принадлежали към групата на алгонкините, тъй като се хранели с костен мозък, смесен с кръв. X. Ингстад обръща внимание на това, че и съвременните северни алгонкини са запазили подобна традиция.[18]

Характеристиките на страната, до която стигнали норманите на Карлсефни, са дървен материал, лози с грозде, дивеч, риба и други богатства.[19] Следователно това не е бил о. Нюфаундлед, както и о. Антикости. Забележително е това, че в разказа от „Сага за гренландците“, в който се описват богатствата на Винланд, липсват сюжетите за самосеещото се жито, т.е. реализмът е забележителен в посока, различна от стила на приказните мотиви.

* * *

Възможно ли е определянето на географското положение на Отточния фиорд според съобщенията за планини? В „Сага за Ейрик Червенокосия“, глава X, се казва: „Карлсефни тръгнал на плаване на юг, покрай брега, и с него Снорри, Бярни и другите. Те плували дълго и накрая стигнали до река, която се вливала в езеро, а след това в морето. В устието на реката имало големи пясъчни наноси, така че в нея могло да се влезе само по време на прилив…“.[20] За планини в този разказ не става дума, но се казва, че зимата била топла и не падал сняг. В по-следващия, дванадесети разказ или дванадесета глава, на същата сага се казва: „Те предполагаха, че планините при Езерото и тези [планините] са едни и същи планини и че двете местности отстоят на еднакво разстояние от Отточния фиорд“.[21] Независимо от това дали плаването е било на север или на юг, наблюдението на викингите поставя една трудна задача, която според мен има само едно решение. За да бъдат двете местности откъм страната на морето еднакво отдалечени от Отточния фиорд, е необходимо този фиорд да се разглежда като продължителен воден път, успореден на брега на Атлантикa и на планинската верига на Апалачите между двата водни пътя. И ако мярката за плаване на юг е дължината на Отточния фиорд, а в сагата се посочва продължително плаване, то дължината на плаването по море на юг отново сочи разстояние от залива на Свети Лаврентий и пролива на Кабот до района на Масачузетс, Род Айлънд и техните прилежащи крайбрежия на север и на юг. В рамките на очертания регион — на северозапад Отточния канал, на югоизток успоредния бряг на Атлантика и по средата Апалачите, влизат изконните земи на ирокезите. Дали морските експедиции на викингите са продължили и на юг, покрай брега на океана и успоредно на високата планинска верига? При толкова сигурни ориентири това е естествено — още повече, ако необходимостта от информация за южните предели на най-южните поселения, като това на Езерото (Хоуп), изисква знание поне за разстояние от два-три дни път. Аз ще се спра и на новите според мен аргументи за присъствието на викинги в далеч по-южните земи на Мексиканския залив, които обаче са били предшествани от най-сериозното запознаване със Скрелингияланд — земята между днешните Бостън и Квебек, между Ню Йорк и Нова Шотландия.

Тогава, когато митовете за Винланд още не били превърнати от викингите в собствена история, легендарната страна била търсена и на юг, и на север. Представителите на едно от най-късните военнодемократични общества в Европа с Исландия и Гренландия изследвали земите от бъдещия Нов свят, които толкова приличали на картини от скандинавската митология, че дори световната бездна Гинунгагап била локализирана от тях между Гренландия и Винланд. Спомените от скандинавския златен и изпълнен с героика и мир век и обществените отношения на скандинавците от късния героичен век били насочени на запад, към военнодемократичния свят на скрелингите. Затова не е случайно, че те проучват новите земи на север от Гренландия, на юг от Гренландия и във вътрешността на континента.[22] Тази мащабна, огромна изследователска дейност трябва да бъде предмет на най-широки исторически изследвания. От достъпната литература у нас читателят може да прецени, че темата е само констативна и срамежливо засяга територии и акватории на юг едва до о. Нюфаундленд и на запад до крайбрежието на континенталната суша.[23] А именно зад тези граници започва същинската история на американо-европейските контакти.

За съжаление не ми бяха достъпни книгите на Тормод Торфеус „История на древния Винланд“ (Копенхаген, 1705 г., на датски език), на Карл Кристиан Рафн „Американски древности“ (Копенхаген, 1837 г., на датски език) и на Теодор Щтехе „Викингите откриват Америка“ (Хамбург, 1934 г., на немски език). От достъпната научна литература у нас става ясно, че К. К. Рафн силно преувеличава географските постижения на норманите, но общо взето и тримата автори разглеждат плаванията на норманите в Североизточна Америка.

[1] Вж.: X. Ингстад. На запад към страната на виното. С., 1975, с.136 и сл. ↑

[2] А. Бинс. По пътищата на викингите. С., 1984, с.57. ↑

[3] Р. Хенниг. Неведомые земли. М., 1962, т.III, рис.3. ↑

[4] X. Ингстад. Цит. съч. ↑

[5] „Грипла“, вж. у Е. А. Мельникова. Древнескандинавские географические сочинения. М., 1986, с.159. ↑

[6] „Грипла“, вж. у Е. А. Мельникова. Древнескандинавские географические сочинения. М., 1986, с.159. ↑

[7] Вж.: И. П. Магидович. История открытия и исследования Северной Америки. М., 1962, с.37. ↑

[8] X. Ингстад. Цит. съч., с.65. ↑

[9] X. Ингстад. Цит. съч., с.65. ↑

[10] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1974, гл.VIII, с.120. ↑

[11] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1974, гл.VIII, с.120. ↑

[12] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1974, гл.VIII, с.120. ↑

[14] Чертежът изобразява кораба „Скулделев 3“ — малък крайбрежен търговски съд — бирдинг, потопен през 1070 г. в залива на датския град Роскилде. На същото място са разкрити още четири кораба, които са голяма ценност за археолозите, тъй като дават информация за викингските мореплавателни и занаятчийски умения, както и за викингската култура, общност и история като цяло. Вж.: Алан Бинс. По пътищата на викингите. Варна, 1984. — Бел.elemagan ↑

[15] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1974, гл.VIII, с.124. ↑

[16] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1974, гл.VIII, с.121–122. ↑

[17] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1974, гл.VIII. Вж.: глава „Походи на север и северозапад“ от тази книга. ↑

[18] X. Ингстад. Цит. съч., с.196. ↑

[19] „Сага о гренландцах“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1974, гл.VII, с.99. ↑

[20] „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч., гл.X, с.120. ↑

[21] „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч., гл.X, с.120. ↑

[22] Вж.: „Сага за Ейрик Червенокосия“ у X. Ингстад. Цит. съч., с.57; срв.: с.67. ↑

[23] Срв.: X. Ингстад. Цит. съч. Вж.: А. Бинс. Цит. съч. ↑

Викингски кораби в индианска хроника

Историческата хроника на американските индианци, на делаварите — Валламолум, т.е. „Червеният списък“, съобщава за събития от времето на изначалния воден хаос в далечното начало на света до около 1600 или 1625 г. от н.е. В тази историческо-легендарна хроника началото на света е обяснено като проява на Великия дух, но следващите етапи от развитието на племето придобиват все повече реализъм, за да се превърнат в най-сериозна традиция с историческо-хроникален характер. Прекъсването на историческата памет на делаварите със събития от началото на XVII век, с фиксираната поява на европейските колонисти от север и от юг спрямо техните земи е сигурен ориентир във времето и в историческото съдържание на явлението: „Белите хора, идващи от север и юг. Дружески настроени, с велики вещи (кораби — б.а. Н. Н.), кои са те?“[1] Необходимостта от историческа памет била осъзната от индианците и те допълнили хроникалните си спомени със съответно продължение, от което до нас е достигнал известният „Фрагмент от историята на линапи (делаварите — бел. авт. Н. Н.) от около 1600 г., когато завършва Валламолум“ в превод на Дж. Бърнс.[2] Уникалната историческа традиция на този индиански народ според мен е запазила и сведения за пътешествията на викингите далеч на юг от досега предполагаемите страни с най-южна точка Винланд, около п-в Нова Шотландия, залива Мен или по-северния о. Нюфаундленд.[3]

Съобщения за съвместна викингско-индианска или казано с езика на норманите — норманско-скрелингска история съдържат редица европейски и индиански съчинения, които до този момент са останали извън полезрението на изследователите. Тези исторически сведения, които представляват национална история и на днешните граждани на САЩ и Канада, и на Норвегия, Швеция, Исландия и Дания остават учудващо неизследвани. А съдържащите се в тях сведения позволяват според мен историята на Северна Америка от Гренландия до Мексиканския залив, южно от р. Рио Гранде, да бъде написана отново, заедно с историята на най-древно Мексико.[4]

Във Валламолум съобщението за прииждащи от север и юг бели хора с кораби е съпроводено с въпроса „кои са те?“. Очевидно индианците са имали вече известна представа за многобройните народности на белите хора, тъй като европейците се споменават за втори път в хрониката. Първото съобщение за европейци е от далеч по-ранно време, разделено от последните събития с управлението на тринадесет вожда[5] и гласи: „Белите хора, които излязоха от източните води“.[6] Първото съобщение за европейци не е съпроводено с въпрос „кои са те?“, и подсказва, че с течение на времето делаварите са съумели да си представят света на белите хора като сложна и разнолика общност. Но първите контакти очевидно с еднородно население оставили специфични следи в културата на индианците, които по-късно били използвани като символи за означаване на следколумбовите европейци. Тези символи или пиктограми, известни като „велики вещи“, съдържат информация от доколумбовите времена на викингите (фиг. 18 и 19).

По-ранното съобщение е съпроводено с пиктограма, която изобразява кораб с мачта. На върха на мачтата е поставен кръст. Под кръста е изобразен кръг с точка, под него правоъгълно платно, под него палубна надстройка и корпус на кораба. Мачтата се проследява между кръста и палубата между формите на кръга с точка, платното и палубната надстройка. Бордът на кораба е представен по-висок от изобразяваните в същата хроника индиански лодки. Задната част на кораба е представена с триъгълник, който е еднакъв с триъгълниците, поставяни в задната част на индианските канута и в никакъв случай не може да бъде интерпретирана като кърма (фиг. 15, 16, 17, 18, 19). По-скоро триъгълникът символизира посоката на движение, дори и като схематичен план на плавателен съд, видян отгоре. Във всеки случай на мен не са ми известни модели на кану или друг индиански плавателен съд с подобна форма. Очевидно „великата вещ“ се различава конструктивно от корабите, с които плуват следколумбовите европейци от Испания, Португалия, Франция, Англия, Холандия, Дания и др. морски държави, през последните години на XV в. и през следващия XVI в.

Фиг. 15

Фиг. 16

Фиг. 17

Фиг. 18

Фиг. 19

Второто съобщение в индианската хроника е съпроводено с пиктограма, която изобразява отново кораб с кръст на върха на мачтата. Под него е представено правоъгълно платно с точка в средата. Под него е изобразена правоъгълна палубна надстройка. Следва корпус с по-голяма височина от тази на индианските лодки с характерна и за индианските канута задна част, и с гребла.[7] Греблата са изцяло нов елемент, непознат в индианската иконографско-пиктографска практика на Валламолум и с очевидно чужд произход, заедно с цялата „велика вещ“. Греблата са три на брой и са разположени на равни разстояния от носа до кърмата на кораба. Възможно ли е тези архаични елементи греблата да са от по-късно време? През XVII век китоловните кораби, които плували в северните води били снабдени с гребла, за да могат по-лесно да маневрират в опасни води със скални носове и остри скали или ледове.[8] Очевидно обаче тук в последните редове на този вариант на Валламолум не става дума за пристигащи от север и особено от юг китоловци, а за заселници, далеч на юг от северните морета, на юг и от днешния Ню Йорк.

Естествено възниква въпросът защо индианците не са предали в пиктографските си изображения модерен за онова време каравела или бриг. Архаичните елементи, които съставляват като изображения пиктограмите, позволяват друга интерпретация по времето на създаване на пиктограмите и в хода на тяхното развитие делаварите и останалите алгонкински племена не са виждали корабите на Великите географски открития, а по-древните нормански кораби. Самото название на корабите: „Огромни (велики) вещи“,[9] показва, че начинът на възприемане и пресъздаване на корабите е канонизиран в конкретно понятие с пиктографски израз. Това понятие е дотолкова утвърдено в пиктографията на делаварите, че служи за означаване и на по-късни от викингските кораби на европейците.

Фиг. 20. по Х. Лариш.

Пропорциите на корабите и главно съотношението между дължините на мачтите и дължината на палубата показва, че конструкциите са близки до конструкциите на корабите на викингите, при които мачтата е ревна по дължина на две трети от дължината на палубата. По-късните кораби на Италия, Англия, Франция, Португалия и Дания или Холандия имат мачти с дължина почти равна или по-голяма от дължината на самия кораб (фиг. 21, 22).

Фиг. 21. по Д. Павлов.

Фиг. 22. по И. П. Магидович.

Кръгът с точка под кръста на един от корабите би могъл да представлява наблюдателно, „гарваново гнездо“, но според мен е знак, отражение на традиционния за ранните викингски кораби кръг, който се поставя на мачтата, често в пресечната й точка с реята на единственото правоъгълно по форма платно (фиг. 23).

Надстройката — вероятно кабина или стопанско-жилищно съоръжение, е издигната над средната част на кораба там, където в сагите е посочено мястото на покритата с плат покъщнина. Вероятно в по-различните климатични и обществени условия в новите земи на Гренландия и Винланд и Маркланд на днешния американски материк корабите на европейските колонисти са претърпели самостоятелно развитие. Но тази надстройка очевидно не е уникално по характер явление за Скандинавия. Познати са изображения със стилизирани готическо-приказни форми на викингски кораби дракари със също готическа надстройка върху тях с формата на църква. Местоположението на надстройката е в средата на кораба, около мачтата. Това местоположение на надстройката не е типично за дълбоко газещите (с по-висока ватерлиния) кораби на по-късните европейски държави, а за по-ранните кораби на викингите и на други мореплаватели.

Изображението на викингския кораб с глава на дракон и готическа надстройка позволява да се допълни още един нормански елемент от схематично представения във Валламолум кораб на белите хора от източните води. Върху кръглия купол на готическата надстройка е поставен символ — кръг с точка,[10] също както и върху индианското изображение, а във вариант и върху второто индианско изображение, където вероятно са обединени символите на кръга с точка и на правоъгълното платно с точка в средата (фиг. 18, 19). Синкретизмът между християнско-езическата скандинавска митология и символика е естествен. Дори далеч след знаменателната за Скандинавия 1000-дна година на покръстването на Норвегия през XII–XIV век и по-късно били използвани дохристиянски символи и понятия като световната бездна Гинунгагап, като венеца на кораба на викингския крал Олаф (фиг. 23), като свръхестествените същества аси (ед.ч. — ас) и др.

Фиг. 23. по П. Жарнак.

Фиг. 24. по П. Жарнак.

Фиг. 25. по Д. Павлов.

Характерен признак за това, че видяните от делаварите кораби не принадлежат на колумбовата епоха, освен греблата и кръста на върха на мачтата, е и липсата на оръдейни люкове. Във Валламолум очевидно са представени като „велики вещи“ норманските дракари (дракони) и по-малки или по-големи кораби с технология и форма от предколумбовата епоха, тъй като:

1. Кръстът като символ по времето на Колумб и след него се поставя на знамена под върха на мачтата. Поне при презокеанските кораби от това време (XV–XVII в.) и по-късно не са ми познати.

2. Греблата като движители и уреди за висока маневреност се появяват през XVII век след зафиксираните събития от около 1600–1625 г. и са характерни за китоловните кораби, а не за корабите на новите заселници на Америка около и южно от Ню Йорк.

3. Липсата на оръжейни признаци — оръдейни люкове, при всички случаи не позволява по-късна датировка, поне след края на XV век.

4. Наличието на гребла във Валламолум при изобразяването на европейската „велика вещ“ свидетелства за ранно създаване на пиктографското писмо, в което кръстът и греблата движители не са нито индиански, нито европейски от следколумбовото време знаци и пиктограми.

5. Различните по форма пиктограми свидетелстват за поне два вида доколумбови европейски плавателни съдове, които са оставили не епизодични, а трайни представи у делаварите.

Известно е, че делаварите са население, което пристига от запад и югозапад, за да отседне в източните прибрежни територии на Атлантическия океан. Кога е станало това? Ако се приеме, че средната продължителност на управлението на един вожд при установяването на племето на една територия е около двадесет години, както това се вижда от „Фрагмент от историята на линапи…“,[11] тогава появата на делаварите при Атлантика може да се датира около 1300 г. От времето, в което за първи път се споменават белите хора, които излезли от източните води, до вторичното споменаване на бели хора, са управлявали според Валламолум четиринадесет вожда.[12] И тъй като индианският начин на живот предполага постоянна мобилност на големи територии, може да се счита, че след завършването на миграционния поход от далечния запад на изток, при Атлантика около и в територията на Патагония[13] делаварите водели немиграционен живот, т.е. уседнал живот. Този начин на живот в района на Великите езера и в „земята на сасофраса“ и в „крайбрежните води“[14] позволява да се приеме тезата за индиански уседнал живот между „земята на сасофраса“ (северноамериканското лаврово дърво — б.а. Н. Н.) или по-късната Пенсилвания и „крайбрежието на водите“, където били видяни белите хора от източните води.

По време на великата миграция от запад на изток делаварите очевидно са имали по-често сменяне на вождовете, иначе не биха забелязвали по-дълготрайното управление: „Светолюбецът премъдър стана вожд за дълго време“.[15] Това изключение позволява да се смята, че в хода на великата миграция от „първата земя“ не северозапад към „приливните води“ на Атлантика изборността на вождовете е твърде по-различна по време от изборността им в последната родна земя.

Вероятно делаварите са тръгнали към Източна Пенсилвания и п-в Делавар от югоизток, от земята на ирокезоезичното племе на живеещите около р. Тенеси чероки, т.е. от „земята на бизоните и пещерите“,[16] около XI–XII век. За съжаление управлението на около петдесетте вожда не може да се датира с точност, но именно през този период прави впечатление продължителното управление на вожда с име Светолюбец. Във всеки случай, около 1330 г., след като принудили ирокезите да напуснат част от източните си земи и след като предизвикали разпадане или упадък на по-ранната им конфедерация от X-XI в.,[17] алгонкините делавари се срещнали очевидно не само еднократно с норманите или викингите.

Присъствието на викингски кораби далеч на юг покрай атлантическото крайбрежие на днешните САЩ, не е случайно. Според мен исландските и гренландските нормани съзнателно и целенасочено са изследвали земите на Америка в северна и южна посока от северните брегове на Гренландия до днешните земи на Мексико на юг от р. Рио Гранде, а вероятно и далеч на юг. По този огромен маршрут се състояла и срещата между норманите и увековечили корабите им в пиктографското си писмо и в епоса си делавари.

[1] „Валламолум“ — текст, пиктограми, превод и коментар у А. В. Ващенко. Историко-эпический фольклор североамериканских индейцев. М., 1989, гл.V (песнь V), 60, с.189, 221. ↑

[2] „Фрагмент истории линапи примерно с 1600 г., когда заканчивается Валламолум“, превод и коментар у А. В. Ващенко. Цит. съч., 1–20, с.189–191 и 221–223. ↑

[3] Вж.: А. Бинс. По пътищата на викингите. Варна, 1984, с.57–60; X. Ингстад. На запад към страната на виното. С., 1975, с.221 и сл.; G. Jonen. A History of the Vikings, London, 1968, p.251 sq. ↑

[4] Сред историческите извори особено място заемат разказите за експедицията на Торфинн Карлсефни и персонажът на еднокракото чудно същество, което според мен е норманското възприемане на централно американските божества Хуракан, Тескатлипока и техните ипостаси. ↑

[5] „Валламолум“, V, 40–60, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.187. ↑

[6] „Валламолум“, V, 40. ↑

[7] „Валламолум“, V, 60. ↑

[8] А. Бинс. Цит. съч., с.56. ↑

[9] „Валламолум“, V, 60. ↑

[10] Вж.: Д. Павлов. Кораби. С., 1984, с.36 с илюстрация. Срв.: фиг. 25 в текста на „Викинги и скрелинги в Америка“. ↑

[11] Вж.: „Фрагмент истории линапи…“, 3, бел.4, 6, 7. Освен това за период от около 200 години, от 1600 до 1820 г. делаварите са имали около 15 вождове, част от които загинали при конфликти с англичаните. ↑

[12] „Валламолум“, V, 40–60. ↑

[13] Очевидно печатна грешка. Има се предвид Пенсилвания. — Бел.elemagan ↑

[14] „Валламолум“, V, 25 и сл. ↑

[15] „Валламолум“, I, 33. ↑

[16] „Валламолум“, I, 29. ↑

[17] Ранните предания на ирокезите съобщават за насилствено включване на чероките, ерите и чипеваите в съюз с ирокезите чрез насилствени бракове. Подобна практика не е известна от времето на по-късната Лига за трите силни народа. ↑

Винаки — Винланд — Винаколи

Общоприето е да се смята, че Винлад е назована така по името на виното. Старонорвежката дума „Вин“ означавала ’лоза и грозде’. Именно поради откриването на лози и грозде във Винланд Лейв Щастливеца нарекъл страната според нейните дадености: „Лейв назовал страната по това, което било добро в нея: тя получила името Страната на виното“.[1] Естествено към тази общоприета теза има и възражения. Съществува и мнение, че „Вин“ означава не лоза и грозде, а ’поляна, ливада’.[2] Въпреки това мнение във всички скандинавски разкази за Винланд се споменава за лози и грозде. Изключение от това правило правят само разказите за Винланд Добрия в географските съчинения. Примерите от сагите и географските трудове на древните нормани дават първенство на идеята, че името на Винланд произлиза от името на откритото там диво грозде. Откривателят — германецът Тюркир, който бил включен в експедицията на Лейв, попаднал в странна ситуация — според легендата-разказ открил лоза и си направил вино, от което се опил още същия ден, докато бил на разузнаване на вътрешността на страната: „Тюркир отначало дълго говорил на немски и бръчкал лицето си, но никой не разбрал за какво става дума. След известно време той заговорил на северен език: Аз отидох много по-далеч от вас и имам какво да ви разкажа. Аз открих лоза и грозде“.[3]

Норманската версия за името на новите земи била общоприета в Европа. Но ако скрелингите са се срещнали с европейците, то тогава как са били наречени от тях викингите? Отговорът е неочакван:

„Оттогава, от тези тъжни времена ние имахме много крале. Трима се смениха преди да дойде приятелят Микуон (т.е. Игления баща — индианското име на Уилям Пенн, основател на колония в земите на делаварите — бел. авт. Н. Н.). Матаникум, когато Винаколи (шведите) дойдоха във Винаки (Пенсилв[ания]); Нахумен (Енот), когато дойдоха Сеналви (холандците); Иквахон (Упорития боец за жените), когато дойдоха Янквизи (англичаните), а скоро след това и Микуон със своите приятели.

Всички тях приехме добре и ги нахранихме с царевица, но ние никога не търгувахме със земя.“[4]

Очевидно в текста става дума за по-късни събития, свързани с настъплението на белите хора от север на юг. Епическата поема на делаварите „Валламолум“ завършва с думите: „Белите хора, настъпващи на север и юг, приятелски настроени, с «вещи велики» (кораби — б.а. Н. Н.), кои са те?“.[5] „Фрагментът от историята на линапи, около 1600 г., когато завършва Валламолум“ продължава прекъснатия внезапно текст с думите: „Уви, уви! Ние знаем сега кои са тези Вапсини (белите хора), които излязоха тогава от морето, за да ни отнемат земята…“.[6]

В текста правят впечатление индианските имена на европейците. Названието „янквизи“ обяснява по-късното име псевдоним на американците — янки. Това име очевидно е резултат от звуковото възприемане на думата „англичани“ от индианците. Името на холандците „сеналви“ очевидно е звукоподражателно, но предметът на това звукоподражание остава неясен. И първото от имената на европейците очевидно е етническо име, подобно на названието на англичаните — янквизи. Но ако според Рафинеск Шварц Винаколи е индианското име на шведите,[7] то какъв е неговият произход и етимология? За индианците Винки е името на Пенсилвания. То произхожда от името на лавровото дърво на делаварите линапи: във Валламолум, V, 25 и 36 се говори за Винаги, т.е. Земята на лавровото дърво.[8] Дали тук не се крие загадката на името Винланд? Отдалеч извитото и разклонено лаврово дърво прилича на лоза. Възможно е, но по-вероятно е, звуковото сходство между имената на Винланд и Винаки да е довело до синкретизъм, който е бил „технически термин“ за разбиране между „бели“ и „червени“. Ако това предположение е вярно, ще се окаже, че на делаварите им е било известно названието на жителите на Винланд, на викингите, т.е. била им е известна думата „винлендинг“ или „виндлендинг“, а също и названието на страната на норманите — Винланд.

От фрагмента от историята на линапите става ясно, че в Пенсилвания-Винаки първи са дошли шведите (Винаколи). И ако в случая става дума за събития от 30-те-40-те години на XVII в., то как шведите са си извоювали правото да бъдат наричани Винаколи? Въз основа на какво друго звукоподражание освен на старото название викинги — жители на Винланд? Основа за индианското синкретично име на шведите не може да бъде реалността на следколумбовото време. Твърде отдавна, преди близо 80 години, Америго Веспучи от Флоренция вече е дал името си на новия континент. А през XVI–XVII век реставрацията на идеята за Винланд не е засвидетелствано явление в Швеция. От друга страна, предположението, че шведите са изисквали от делаварите да ги наричат викинги или жители на Винланд изглежда поне несериозно. Следователно, остава само възможността от запазени спомени за етническия облик на викингите от X-XIII в.

Във „Валламолум“, съчинение, написано около 1600 г. или поне окончателно завършено по това време, се споменава и за по-ранното появяване на белите хора: „Белите хора, които излязоха от източната вода“.[9] Времето, през което са се появили първите бели хора, е отдалечено от 1600 г. с периода на сумарно управление на четиринадесет вожда. Изчисляването на годините на средно управление на един отделен вожд е трудно, но при всички случаи надхвърля 15 години. Така делаварският вожд Матаникум отстъпил земи на белите колонисти веднъж през 1633 г. и веднъж през 1651 г.[10] Ако всеки от вождовете на делаварите е управлявал между 15 и 20 години, то най-ранната дата на контакт между делаварите и белите европейци ще бъде 1600–280 = 1320 г., а най-късната година ще бъде 1600–210 = 1390 г. от н.е. При възможна и естествена грешка от няколко десетилетия времето на преминаване на корабите на викингите покрай източния бряг на Америка, в района на р. Делавар, може да се отнесе към XIII–XIV век.

Каква е била съдбата на тези викинги? Както и по-късно появилите се в района на делаварите бели колонисти, те „излезли“ от водите: „Белите хора, които излязоха от източните води“,[11] е формата на израза във „Валламолум“, а във „Фрагмент от историята на линапи…“ се казва: „тези Вапсини (бели хора), които излязоха тогава от Морето…“.[12] Ако изразът във „Фрагмента“ не повтаря изразните средства на „Валламолум“, то ще се окаже, че пред нас е първото индианско сведение за слизане на бели на територията на индиански земи. Споменаването на белите хора, които излезли от източните води, се смята за отчитане на явление, което е по-ранно от експедицията на Картие,[13] но не се свързва с викингите. Причините за това вероятно се дължат на невъзможността да се проследят формите на корабите, които представя „Валламолум“ в липсващия скандинавски материал.

Индианското название на шведите е интересно и позволява да се тълкуват досегашните идеи за проникване на викингите далеч на юг и запад в Американския континент по нов начин. Естествено, възможни са фалшификации на тема „пионери“ на Америка, но са възможни и неочаквани открития, на които трябва да се търси отговор.

Във „Фрагмента“ съществува един елемент от древната индианска митология, който заслужава внимание: „Поради това, че те (белите — бел. авт. Н. Н.) бяха гладни, те ни се представяха като деца на Слънчевата страна (или Земя на изгрева — б.а. Н. Н.), а не като Змии и потомство на Змии“.[14] Това, че не е имало конфликт, се потвърждава отново косвено и от „Валламолум“. След съобщението за „излизането“ на белите хора се казва: „Достославният беше вожд и беше щастливо“.[15]

Възможно е обаче приетата от нас датировка да бъде твърде невярна и във „Валламолум“ да се разказва за събития, които са станали още по-рано, около XI–XII в. Тогава неясните сведения за преселение на викинги от Гренландия на континента биха станали малко по-ясни,[16] а пътуванията на епископ до Винланд — по-обясними. От 1121 или 1123 г. е съобщението в исландска хроника, че „Ейрик, [гренландски] епископ, отиде да търси Винланд“.[17] Дори и при тази датировка, която би позволила да бъде обяснен неясен досега материал, историческата памет на делаварите линапи не е прекъсвала, ако се съди по първоначално запазеното добро отношение към първите бели колонисти от следколумбовата епоха. Въпреки последното предположение контактите между бели и индианци са най-вероятни за времето около началото на XIV в. Тези контакти обясняват далечните спомени за името на страната на виното в представите на индианците. И ако в резултат от сериозни промени в политическия живот на Америка Масачузетс и Род Айлънд са били откъснати от Пенсилвания като английски колонии, то по-късното присъствие на белите в Пенсилвания позволило на индианската традиция да запази спомена за Винаки и Винаколи.

Очевидно Винланд, след като бил открит или основан от викингите, водел свой собствен живот, често значително автономен и дори независим от по-голямата общност на Гренландия. Достигналите до нас надписи подсказват подобна картина. Гренландия се опитвала да спаси колонията си, очевидно от самата нея: „Епископ Упси Гренландски отиде да търси Винланд“.[18] Това съобщение би могло да се тълкува като свидетелство за все още живата идея за митичната страна Винланд, но то е последвано от друго сведение, което, както и първите две, е за XII век: „И Ейрик Гренландски сам се зае за тази работа, доведе във Винланд (въведе във Винланд) колонисти и въведе там християнската вяра“.[19] Третото съобщение е писано през 1608 г., но очевидно коментира съобщението от 1121 г. за епископ Ейрик, който отишъл да търси Винланд.

И ако един епископ се е нагърбил с подобна задача, то това означава, че отново Църквата е организирала експедиция и има намерение да изпълни задачата си. Ако Винланд е бил само едно или в най-добрия случай само няколко селища на носа на недалечния от Гренландия о. Нюфаундленд, там, където го търси X. Ингстад, или на юг, по крайбрежието на Атлантика, би ли било трудно на един гренландски епископ да го открие?

Норманските „лоции“ са били разбираеми за тези, които са ги ползвали. Тогава? Или Ейрик Гренландски е действал независимо от гренландските и исландските моряци, или вероятната колония се е скрила от погледа на Гренландската църква. И ако това „изчезване“ на Винланд е в посока към вътрешността на континента, то тези, които са избягали от претенциите на Църквата, са се насочили към Пенсилвания.

Коментарът на автора на „Гренландска хроника“ Клаудиус Христоферсон Лисхандер от 1608 г. би бил добро обяснение от по-късно време на действията на Ейрик Гренландски, ако могат да бъдат опровергани индианските сведения за „излизането“ на белите хора от източните води, ако сведенията за християнски мотиви при ирокезите и манданите се окажат далеч по-късни или ако символите на християнската вяра — кръстовете от върховете на корабите „велики вещи“, са с ненормански произход. Трудно може да бъде обяснено по друг начин, струва ми се, и името на Пенсилвания като Винаки и на шведите като винаколи, но проблемът на изследователя е в това да постави и аргументира онези научни въпроси, които е изследвал.

Тук биха могли да се приведат редица „усилващи“ тезата аргументи като съобщението на сериозен изследовател като А. Хумболт за „синеоката народност тускарора“,[20] за предводителката на въстание срещу англичаните — „въстанието на крал Филип“ от 1675 г. (заедно с „крал Филип“), която носела типично скандинавското име Магнус, за това, че нюпортската кула има паралел като архитектура в църквата на свети Олаф в Норвегия, в Тьонсберг…

Възможно ли е името на страната Винаки да е името на малобройната шведска колония с шведско-финландско население? Очевидно отговорът на този въпрос може да бъде само отрицателен, тъй като шведската колония била основана едва през 1638 г. от малка група на западния бряг на залива Делавар,[21] на територията на по-късния щат Делавар. А това е територия, която въпреки близостта си с Пенсилвания не може да се отъждестви със страната Винаки и с нейните автохтонни жители винаколи. Тезата на Рафинеск-Шварц за името на шведите, които дошли през 1638 г. при бреговете на р. Делавар, не може да обясни причината, поради която по-късната Пенсилвания била очевидно населявана от шведи винаколи, жители на Винаки. Една от вероятните причини за свързването на името на шведите със страната Винаки е тази, че р. Делавар тече от север на юг през територията на Пенсилвания Винаки, и вероятно тук викингите са оставили достатъчно жив спомен за себе си чак до времето на следколумбовата епоха.

Възможно е шведската или по-късно датската колонизация на тези земи около залива Делавар да не са само случайно съвпадащи с районите на дейност на викингите преди Колумб. Но следите от старите скандинавци очевидно са били значителни, за да останат в представите на делаварите като расово-етническа характеристика на автохтонното население. Ако винаколите не са били автохтонни за делаварите, те едва ли биха били свързвани от индианците със страната, със земята Винаки. Дали е случайно и това, че ирокезкото племе тускарора, за което А. Хумболт съобщава, че е със светли очи, в по-ранната си история, преди да се пресели на север е населявало близки до залива Делавар райони?[22] Естествено, това предположение не означава, че краят на една от страните Винланд може да се свърже със скандинавско-индиански антропологичен синтез, но е допълнително основание за търсене на отговор в тази сложна проблематика.

[1] „Сага о гренландцах“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, глава IV, с.93. ↑

[2] X. Ингстад. На запад към страната на виното. С., 1975, с.69–77. ↑

[3] „Сага о гренландцах“. Цит. съч. ↑

[4] „Фрагмент истории линапи примерно с 1600 г., когда заканчивается Валламолум“, у А. В. Ващенко. Историко-эпический фолъклор североамериканских индейцев. Типология и поэтика. М., 1986, с.189. ↑

[5] „Валламолум“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.189. ↑

[6] „Фрагмент истории линапи примерно с 1600 г., когда заканчивается Валламолум“. Цит. съч., с.189. ↑

[7] „Фрагмент истории линапи примерно с 1600 г., когда заканчивается Валламолум“. Цит. съч., с.221, бел.5; Срв.: Wallam Olum or Red Score: The migration legend of the Lenni-lenape or Delaware Indianes. Indianapolis, 1954, p.209. ↑

[8] „Валламолум“. Цит. съч., глава V, 25 с.186; глава V, 36, с.186. ↑

[9] „Валламолум“. Цит. съч., глава V, 40, с.187. ↑

[10] А. В. Ващенко. Цит. съч., с.221, бел.4. ↑

[11] „Валламолум“. Цит. съч., глава V, 40, с.187. ↑

[12] „Фрагмент истории линапи примерно с 1600 г., когда заканчивается Валламолум“, 1, с.189. ↑

[13] А. В. Ващенко. Цит. съч., с.220, бел.70. ↑

[14] „Фрагмент истории линапи примерно с 1600 г., когда заканчивается Валламолум“. Цит. съч., с.189. ↑

[15] „Валламолум“. Цит. съч., глава V, 41, с.187. ↑

[16] Срв.: Р. Хенниг. Неведомые земли. М., 1961–1962, т.II–III. ↑

[17] Срв.: Р. Хенниг. Неведомые земли. М., 1961–1962, т.II, глава 109; Срв.: X. Ингстад. Цит. съч., с.23–24. ↑

[18] Р. Хенниг. Цит. съч. ↑

[19] Р. Хенниг. Цит. съч. ↑

[20] A. Humbolt. Kosmos. Stuttgard, 1874, Bd. II, S. 292, Anm. 33; Хумболт успява да отдели фантастичните митове за индианци, говорещи галски или баски и галски езици, от реалните антропологични данни, примерно за тускарора, и обръща внимание на това, че е необходимо повече внимание към анализа на преданията на индианците, особено за онези места, в които сходствата между културите и изкуствата на Западна Европа и Америка и Източна Азия и Америка бият на очи или поне си приличат. ↑

[21] The Reader’s Encyclopedia of the American West, New-York, 1977, p.294. ↑

[22] Bernard Assiniwi. Histoire des Indiens du Haut et du Bas Canada, vol.1–3, Ottawa, Lemiac, 1973–1974, vol.1, p.23–27. ↑

Викинги и ирокези скрелинги. Народност и конфедерация

Ирокезите са един от легендарните народи на Америка. Името „ирокези“ е известно на света чрез названието, което им дали техните зли врагове алгонкините. Алгонкинската дума название означава ’истински усойници’. Самите пет племена, наричани ирокези, се самоназовавали хо-де-но-сау-ни, т.е. народът на дългия дом. В истинския смисъл на думата ирокези, или ходеносауни, са били мохавките (каниенга), онондага, онайда, каюга и сенека. Тези племена съствалявали първоначално Конфедерацията на ирокезите, или Лигата Ходеносауни. Към тяхната общност през 1715 г. се присъединили дошлите от юг тускарора, които били прогонени от земите си в Каролина. Ирокезоезични били още враговете на ирокезите — хуроните (виандоти), и ерите, и тиононтатите („неутралните“), и венро, сусквеханоките (конестоноги), и най-южните ирокезоезични — чероки.

Фиг. 26. по Ю. П. Аверкиева. План и модел на „дълъг дом“.

В по-късно време, след 1600 г., ирокезите разпрострели властта си над огромни територии от земите на днешните Канада и САЩ. Земите им се простирали от Хъдзъновия залив чак до териториите около притока на р. Мисисипи — до р. Охайо. Американският етнограф Л. X. Морган съобщава, че към 1675 г. ирокезите владеели огромното пространство, което обхващало по-голямата част от днешните щати на САЩ — Ню Йорк, Пенсилвания, Охайо, и част от земите на Канада, северно от ез. Онтарио.[1] По-късно в зависимост от етническите и политическите промени в Северна Америка границите на Лигата търпели известни промени, но никога не били нарушени съществено против волята на ирокезите. В началото на XIX в. Лигата се превърнала повече в културна и народностна, отколкото в политическа организация на индианците, но не обявила своето закриване. С това, че Лигата не обявила своето закриване, е демонстриран един най-модерен международен и политически подход, до който много съвременни дипломации още не са достигнали — свидетелство за това са жестоките международни конфликти, в които държавните интереси са в противоречие с исканията на част от обществото. Ирокезите, разбира се, са облекчени от това, че тяхното общество още не било държавно-политическо, т.е. класово, и поради това са проявявали неподправена политическа мъдрост. И това е причината Лигата на ирокезите да съществува до днес с повече обществено-политически права и автономия в Канада и с повече или по-малко ограничени права в съвременните САЩ.[2]

През XVII–XIX век могъщата Конфедерация била най-влиятелната политическа сила в американския Североизток. С волята й се съобразявали и Англия, и Франция, и по-късните САЩ, а провежданата от ирокезите политика попречила на европейските колониални държави да игнорират изцяло местните жители на Америка от политическите си планове. Заслугата на ирокезите на север е в това, че не само съумявали да запазят достойнството на коренните жители на Америка, но и да предадат на днешните американци своя обществено-политически опит. Този политически опит ирокезите натрупали в течение на столетия и, както ще се опитам да покажа, тяхната Конфедерация съществувала от X в. от н.е. Съвременните датировки се колебаят между предложените от Л. X. Морган 1400–1450 г. или дори още по-древни, ако се вземат предвид сведенията на неговия източник Д. Кузик,[3] и късните години на XVI в.

Липсата на индиански исторически извори с възможност за датировка във времето може да бъде компенсирана с данните от старонорвежките (исландски и гренландски) саги. Проблемът е в това да се направи етническа и дори обществена и народностна картина на Америка към времето на викингските походи. Доколкото ни е известно, подобен опит досега не е бил осъществяван. Наблюденията върху сагите позволяват и да се види все още в динамика заселването на Северна Америка поне преди последния й доколумбов период.[4]

Могат ли да бъдат търсени следи от най-ранното ирокезко население в Североизточна Америка? Според нас това е възможно. Методът на работа при решаването на така поставения проблем е в сравнителноисторическото и типологичното съпоставяне на сведенията за жителите на Америка от X–XI в. и от XVI–XIX в. В „Сага за гренландците“ е запазен следният разказ за скрелингите: „Там, където те възнамерявали да се сражават със скрелингите, имало от едната страна езеро, а от другата — гора.

Направили всичко, както замислил Карлсефни, и скрелингите излезли точно там, където той искал да им даде сражение. Започнала битка и много скрелинги били убити. Сред тях се отличавал един, който бил висок и красив, и Карлсефни решил, че вероятно той е техен вожд. Някакъв скрелинг вдигнал от земята брадва, огледал я, след това замахнал и ударил един от своите. Този веднага паднал мъртъв. Тогава този, високият скрелинг взел брадвата, огледал я и с всички сили я хвърлил в морето (вариант: в езерото — бел. авт. Н. Н.). Сега скрелингите се втурнали с всички сили в гората и с това сражението завършило. Карлсефни и неговите хора прекарали там цялата зима, но през пролетта той обявил, че повече няма намерение да остава там и иска да се върне в Гренландия“.[5]

Сравнен с „Легенда за основаване на Ирокезката лига“, т.е. с онази нейна част, която се отнася за Великия закон, или Ирокезкия мир, текстът налага някои изводи. Според индианските представи за Великия закон: „Ние също трябва да дадем своя закон на другите, да го направим известен на всички народи; Ние ще го наречем Велик закон — Велик закон на равенството, тъй като всички народи без изключение ни ненавиждат, нас, племената на Разширяващия се дом. Освен това бойните брадви трещят и хората се убиват един друг. И ето, ние ще махнем злото от Земята. Ние събираме на една купчина оръжията на войната и ги захвърляме. О, да, и освен това ние ще изкореним висок бор, от което в земята ще се получи дълбока яма; по дъното на тази яма тича бърз поток. В този поток ще хвърлим ние оръдията на войните и разприте. Нашите правнуци няма да ги видят, тъй като ние ще върнем високия бор на предишното му място“.[6] В ирокезката легенда се настоява и на това, че техният Закон за равенството и мира се разпространява и сред другите народи — алгонкини, невключени в Лигата ирокези, и е предназначен и за всички народи.[7]

Основен момент във Великия закон на равенството е функцията и дори съдбата на бойната брадва томахавка. Сред северноамериканските индиански народности покрай брега на Атлантическия океан в следколумбовата епоха само ирокезите имат „мирна роля“ на томахавката, подобна на ролята на брадвата при скрелингите от исландската сага за гренландците. На юг от ирокезоезичните племена били мускогоезичните крийки, чикасави, семиноли и др. Техният начин на сключване на мир е добре обобщен в „Народната легенда на чахта-мускогите“: „И все пак те (каситавите — б.а. Н. Н.) още били с томахавки в ръце; но палачуколите с уговорки им ги взели и ги погребали под своите легла…“.[8] Очевидно е, че наблюдението за обичаите на скрелингите, свързани с мира и бойната брадва, не могат да се отнасят за племената от северноамериканския Югоизток.

Другата северноамериканска индианска народност на алгонкините пристига по-късно от запад и от запад-северозапад. В преданията на алгонкините и особено в преданията на делаварите многократно се говори за мир, за сключване на мирни договори, но не се споменава за особена роля на томахавката: „Мъдрецът стана вожд, на всички приятел най-добър беше мъдрецът, всички линапи бяха приятели…[9] Отново мъдрецът беше вожд и помири всички…[10]“. „… Ние сключихме мир и установихме пределите и следващия наш крал стана Хакхинг-помскан…“.[11]

Следователно историко-сравнителният подход е приложим главно и засега единствено при търсенето на аналогии и приемственост между ирокезите от по-късно време и ранно засвидетелстваните скрелинги. Типологичният подход може да подкрепи наблюденията от сравнителния анализ или да ги постави под съмнение само там, където липсва сюжетът за централната роля на брадвата, подземните води и високия бор или за томахавката въобще. Друг е въпросът, че при търсенето на общ език между отделните племена било задължително възприемането на разбиранията на опонентите, враговете или приятелите.

Разбираем ли е бил езикът на протоирокезите и останалите индиански племена или ескимосите за норманите? Отговорът е положителен, още повече, че и скрелингите, и норманите са имали добре изградено отношение към символиката на бялото и червеното и дори към синьото. Това означава, че европейци и американци от времето преди Колумб са имали достатъчно контакти, за да се опознаят взаимно. Основното обстоятелство обаче, което предопределило контакта между европейците от Севера и първобитните американци, били представите на двете общности за обществото, мира и войната. Това били представи на хора, които все още не били се отделили от първобитно-комунистическите си възгледи за света и това добре се вижда от сравненията между викингско-скрелингските паралели за мира и войната.

В „Легендата за основаването на Лигата на ирокезите“ се предлага идеята за всеобщ мир. Основните моменти на тази идея са: 1. Захвърлянето на оръжията; 2. Повторното им хвърляне в недосегаемата бездна на подземните води; 3. Свързването на ямата отвор към подземните води с идеята за огромното иглолистно дърво — символ на Ирокезката лига.

След трите действия на ритуала за сключване на мира така, както той е описан в Легендата за основаване на Лигата Ходеносауни, следва момент на укриване под клоните на Белия бор — символ на Лигата: „Ето, ние се скрихме в сянката на огромното иглолистно дърво. Това дърво издигнахме ние самите…“.[12]

В исландската версия на този Закон за равенството и мира съществуват следните моменти: 1. Захвърлена на земята томахавка; 2. Жертвоприношение или наказание на виновника; 3. Хвърляне на оръжието, с което е извършено убийството, в езеро и море; 4. След трите ритуално изпълнени действия скрелингите се скрили в гората след колективно бягане с всички сили, т.е. намерили защита под нейните клони.

Съвпадението между англоезичната ирокезка и старонорвежката скрелингска версия не е случайно. И тъй като не ни е известна друга подобна представа за сключване на мир, смятаме, че единствената възможност за интерпретация на двата разновременни текста е признаването на тяхното тъждество. Възможно е мотивът с жертвата или наказанието да е изживян към времето на по-късната Лига. „Легендата за основаването на Лигата на ирокезите“ съдържа моменти на отрицание на по-древни обичаи, свързани с убийство, човекоядство и др. Но съществуват моменти на морално възмездие — една практика, която на фона на яростните ирокезки войни остава като благопожелание от друга епоха.

Възможно ли е тези сходни мотиви от епохата на викингите и от епохата на английско-американската колонизация на индианските земи да се интерпретират не само като свидетелство за етническа близост, но и за обществена приемственост между една много древна и една по-късна Лига? Действително, ако източникът на Великия закон за равенството беше традицията само на едно племе на ирокезоезичните, то подобни обичаи щяха да имат и останалите ирокезоезични племена. Но ако Великият закон за равенството и мира е колективен договор на няколко племена, то тогава той ще се отличава от всеки от племенните обичаи за сключване на мир у хуроните, ерите, чероките и др. Оказва се, че проследената във вековете скрелингско-ирокезка представа за мира е и с етнически, и с обществено-политически смисъл. Следователно и ирокезката народност като съюз на племена и съюзът на племена като Лига вероятно са съществували още в далечната древност на X–XI век. Изводът е в противоречие с общоизвестните тези и заслужава внимание.

[1] Л. X. Морган. Първобитното общество. С., 1946, с.164 = Lewis Н. Morgan. Ancient Sosiety or Researches of human Progress from Savagery, through Barbarism to Civilization. ↑

[2] А. В. Ващенко. Историко-эпический фольклор северноамериканских индейцев. Типология и поэтика. М., 1989, с.35; Вж.: N. W. Fenton. The Iroquois confederacy in the twentieth century: A case study of the theory of Lewis H. Morgan, in Ethnology, 1985, vol.4, July. ↑

[3] Л. X. Морган. Цит. съч. ↑

[4] Вж: с.В. Райерсон. Основание Канады. М., 1967, с.62 = The Founding of Begianings to 1815, by Stanley B. Ryersan, Progres Books, 1960. ↑

[5] „Сага o гренландцах“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, глава VII, с.100–101. ↑

[6] „Легенда об основании ирокезской Лиги“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.197–198. ↑

[7] „Легенда об основании ирокезской Лиги“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.197–198. ↑

[8] „Народная легенда Чахта-мускогов“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.205. ↑

[9] „Валламолум“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., глава IV, с.35–36. ↑

[10] „Валламолум“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., глава V, с.32–33. ↑

[11] „Фрагмент истории линапи, примерно с 1600 г., когда заканчивается Валламолум“, у А. В. Ващенко; Цит. съч., с.190, т.16 и др. ↑

[12] „Легенда об основании ирокезской Лиги“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.198. ↑

Кога е създадена конфедерацията на ирокезите?

В американистиката, посветена на доколумбовия Нов свят, съществуват различни тези за времето на създаване на Съюза на ирокезките племена. Още Л. X. Морган представя добре аргументирана датировка: „Ирокезите твърдят, че тяхната конфедерация съществува сто и петдесет до двеста години, преди те да видят европейци. Ако съдим по поколенията на сахемите и историята на Давид Кузик (от племето тускарора), тя е още по-древна!“.[1] Според A. X. Морган Конфедерацията възникнала „около 1400–1450 г.“.[2] Съществуват и други датировки, в които се настоява за по-късно възникване — през XVI в., а според една от тях, основана на „историко-културни данни“, това е станало през 1570 г.[3]

Датировката по културни и исторически признаци и данни винаги ще бъде повече от спорна. Конкретните обществени или политически актове винаги са се основавали на определени обществено-племенни или междуплеменни, държавни или междудържавни решения. В процеса на развитието на идеите за тези решения материалната култура почти винаги остава една и съща, а в областта на духовната култура, дори и дирижирани като обществена политика, решенията за творчество трудно се датират без опора върху конкретен археологически, текстов, атропологичен и друг материал. Ранната датировка на съюзи на ирокезите, които предшестват Конфедерацията,[4] се основава на индианските предания и на хипотезата на A. X. Морган: „Преданията им разказват по-нататък, че след заселването им в Ню Йорк изминало много време, докато се образува конфедерация; през това време те се борили колективно против своите врагове и се научили да разбират изгодите на обединението както за нападение, така и за отбрана“.[5] В основата на идеята на A. X. Морган за създаването на конфедерацията и на предхождащите я съюзи стои тезата му за развитието на рода в племе и на племето в племенни съюзи и конфедерации: „Ирокезите се деляха на пет независими племена… тия племена, представляващи от себе си разделили се части на един и същ род, тия общи родове даваха естествена и здрава основа на конфедерацията“. Като оценили изгодите от съюзите за взаимна защита, ирокезите решили да ги превърнат в постоянна организация, в постоянен съюз за взаимна защита.[6]

Проблемът за времето на създаване на конфедерацията на ирокезите се свързва и с още един въпрос — ирокезите ли са се вклинили в територията на алгонкинските племена, или алгонкините са „коригирали“ границите на разпространение на ирокезите? Авторът на „Първобитното общество“ допуска, че най-вероятно ирокезите били разклонение от племето дакота, които от областите на изток от р. Мисисипи се преселили в долината на р. Свети Лаврентий, близо до Монреал. Враждебни действия на местните племена ги принудили да се придвижат към средната част на днешния щат Ню Йорк. Тук, при ез. Онтарио и устието на р. Освего, те според своите предания живяли дълго време. По това време те се състояли от „най-малко три различни племена: от мохавки, онондага и сенека“. „Преданията им разказват по-нататък — пише Л. X. Морган, — че след заселването им в Ню Йорк се изминало много време, докато се образува конфедерация; през това време те се борили колективно против своите врагове…“[7]

Запазените предания за миграция на изток и за два продължителни периода на престой подсказват, че появата на ирокезите в района на Великите езера е твърде ранна. Отказът на самите индианци от опит за датировка на времето с поколения е свидетелство за това, че става дума за огромни периоди, които включват в себе си столетия. Споменът за миграция от запад, отвъд Голямата вода, между Тихия и Ледовития океан е твърде характерен за почти всички индиански народности. Посоката на миграцията им от запад на изток не е изключение и за ирокезите, дори и ако те не са запазили спомен за азиатската си прародина. Според господстващото в науката през XIX в. мнение ирокезите са дошли от запад известно време преди откриването на Америка от Колумб.[8] Тази теза съществува и до днес в древната американистика.[9] Археологическите наблюдения дават и друга представа за произхода на ирокезите. Смята се, че към средата на XI в. те вече са населявали района на Великите езера и са създатели на археологическата култура „оваско“, наречена така по името на ез. Оваско, където са открити протоирокезки предмети.[10] Според C. Б. Райерсон от около 1300 г. от н.е. до 1500 г. от н.е. ирокезите населявали и долината на р. Свети Лаврентий чак до залива на изток.[11] Протоирокезката култура „оваско“ е наследник на по-ранната култура „хопуел“,[12] а тя на свой ред е наследник на по-ранната култура „адена“.[13] Тъй като културата „хопуел“ от американския Североизток се датира от III в. пр. н.е. до V в. от н.е., то вероятно към това време могат да се търсят най-ранните следи от появата на ирокезки етнически елементи, които формирали по-късната култура на ирокезите, но вече на изток и на север от родината на „хопуел“ — Централен Илинойс. И ако действително спомените на ирокезите включват събития от протоирокезкия период, то тогава ранната история на протоирокезите трябва да се търси още във времето преди новата ера. Но процесите на етнообразуване в течение на едно хилядолетие трудно могат да бъдат проследени със сигурност при липсата на конкретен изворов материал. Исландските саги ни позволяват да проследим съществуването на ирокезки племена между р. Свети Лаврентий и Атлантическия бряг половин век по-рано от средата на XI в., когато е засвидетелствана намиращата се на запад култура „оваско“. „Сага за гренландците“ свидетелства за присъствието на ирокези с вече изградена традиционна култура и идеология на границата между X и XI в. Съществува определено сходство между съобщените от гренландците — исландци и норвежци, скрелингски мотиви и мотивите на по-късните ирокези от легендата за създаването на Лигата на ирокезите. Сагата разказва:

„Започна сражение и много скрелинги бяха убити. Сред тях се отличаваше един, който беше висок и красив, и Карлсефни реши, че това вероятно е техният вожд. Някакъв скрелинг вдигна от земята брадва, огледа я, а след това замахна с нея по един от своите и го удари. Този веднага падна мъртъв. Тогава високият скрелинг взе брадвата, огледа я и с всички сили я захвърли в морето (вариант: езерото — б.а. Н. Н.). Сега скрелингите се втурнаха с всички сили в гората и с това сражението завърши“.[14]

Според „Легенда за основаването на Ирокезката лига“:

„Ние трябва да дадем своя закон на другите, да го обявим на всички народи; ще го наречем Велик закон — Велик закон на равенството, тъй като всички народи без изключение ни ненавиждат, нас, племената на Разширяващия се дом. Освен това бойните брадви трещят и хората се убиват един друг. И ето, ние премахваме злото от земята. Ние го хвърляме дълбоко в земята. На една купчина събираме ние оръжията на войната и ги захвърляме настрани. И още, ние изкореняваме висок бор, от което в земята се образува дълбока яма; на дъното на тази яма тече бърз поток. В този поток хвърляме ние оръдията на войната и разприте. Нашите правнуци няма да ги видят, тъй като ние връщаме високия бор на предишното му място. Ето, ние се укрихме в сянката на огромното дълголистно дърво. Това дърво издигнахме сами и всички народи ще виждат Закона…“.[15]

Според С. Б. Райерсон клетвата за влизане в съюза на ирокезите е следната:

„Аз, Деганавида, и съюзните вождове сега изкореняваме най-високия бор и в образувалата се яма хвърляме всички оръдия на войната. В дълбочината на земята, дълбоко в подземните потоци вода, течащи в неизвестни земи, ние хвърляме всички оръдия на раздора. Ние ги погребваме, за да не се виждат, и отново засаждаме дървото. Така ще се възцари Великият мир“.[16]

Сходството между по-късната индианска версия и клетва и по-ранните ритуални действия на скрелингите в исландската сага е несъмнено. За разлика от обичая на индианците от южното крайбрежие на Източна Северна Америка, за разлика от мускогите крийки, семиноли, чахта и др., които заравяли томахавките под леглата си,[17] ирокезите имали друг обичай, свойствен само на тяхната племенна общност и различен и от обичаите на алгонкините. Поради това за нас е несъмнено, че описаният от норманите ритуал, който онагледява сключването на мир, е само ирокезки. Езерото и морето са съответствия на подземните води. Гората е съответствие на бора, на световното дърво. Сянката на огромното дълголистно дърво е съответствие на сянката на гората, на гора като цяло. Хвърлянето на брадвата в езерото или морето е равно на хвърлянето на брадвата в подземните води и потоци. Убийството на изкупителната жертва за неуспешната война е в пряка връзка с мотива за хвърлянето на брадвата в подземните води или във водните дълбини и също има съответствие в по-късните сведения за отнемане на вождовски пълномощия на ирокезите вследствие на лошо поведение.[18] При военна катастрофа е естествено и значително по-строго осъждане на вожда или лицето, което със смъртта си трябва да изкупи вината на злополучната страна.[19]

Имаме ли основание да смятаме, че пет века преди Колумб племената на американските индианци вече са имали завършен етногенетичен процес? Скандинавските саги и конкретно „Сага за Ейрик Червенокосия“ съдържат историческа информация за племенните образувания към началото на XI в. от н.е. в обяснително преведени и говорещи имена. Така ирокезкото название на чероките — ойейдагоон, означава ’народ, който живее в пещерите’[20] и може да се открие в описанието на племе с два конунга (крале) — Авалдамон и Валдидид, което живее не в домове, а в пещери и ями.[21] Наличието на два мотива за пещерите — ирокезки и мезоамерикански, вероятно е предизвикало наслагване на сюжети от два твърде отдалечени региона. Възможно е чероките да са повлияни и от частичното мексиканско влияние, и от „южния култ“, които достигнали до Югоизточна Америка.[22] „Сага за Ейрик Червенокосия“ дава основание за определяне на „местопребиваването“ на проточероките твърде далеч на север, в района на залива Свети Лаврентий.

При подобна теза обаче възникват редица логически трудности. Първата от тях е противоречието между южните мотиви за пещерите, за конунга Авалдамон, втората е в това, че този древен народ — чероките, никога не е живял далеч на север и индианската традиция свързва родината му със земите на юг от р. Тенеси. Л. X. Морган пише за съществуването на старинен договор между сенека и чероките-ойейдагооно. След преминаването на отряд на чероките зад р. Тенеси след нападение в земите на ирокезите той вече бил в безопасност и преследващите го ирокези не можели да го нападат за отмъщение. Подобен договор имало и между ерите и сенека. Той влизал в сила след преминаването от отрядите на ерите на р. Тенеси.[23] Очевидно взаимоотношенията между ирокезите и ирокезоезичното племе на ерите датирали от твърде отдавна. Но Л. X. Морган дава и друго сведение за техните отношения: „Жената и нейните деца, потомци по женска линия, завинаги били свързани със съдбата на нейното собствено племе, докато нейният мъж, неговите братя и сестри и потомците им по женска линия по подобен начин се обединявали в друго племе и се придържали към неговите родствени връзки. В това била основата на съюза между няколко племена от една и съща нация…

Ирокезите считат, че идеята за разделението на народа на племена, за установяване на нови родствени отношения, които биха ги свързали по-здраво, е тяхна. Те твърдят също, че те насила са въвели тази социална организация у чероките, чипеваите (массасауга) и у много други индийски нации, с които в древни времена са били в постоянни отношения. Този факт, че това разделение на една нация на племена не е разпространено повсеместно сред индийските раси, говори в полза на твърдението на ирокезите“.[24]

Вероятната датировка на описания насилствен, т.е. изкуствен, опит за разделяне на една народностна група на племена очевидно предшества регулираните старинни отношения между сенека и ерите и сенека и чероките, тъй като в противен случай подобни договорни отношения биха били излишни. Запазените от ирокезката традиция сведения за установяване на отношения по силов начин свидетелства за по-ранен период на създаване на Конфедерация или Лига, през който границите на властта на ирокезите са се простирали от района на Великите езера до района на р. Тенеси. В светлината на тази запазена традиция на ирокезите стават ясни и сведенията на „Сага за Ейрик Червенокосия“:

„Момчетата казали, че майка им се казва Ветилд, а баща им Овегир. Те казали, че страната на скрелингите се управлява от двама конунги, единият от които се нарича Авалдамон, а другият Валдидид. Те разказали, че там няма домове и хората живеят в пещери и ями…“.[25]

Очевидно южните мотиви, свързани с културата на чероките, са запазени в семейството на скрелингите от Маркланд по майчина линия. Тъй като децата са били заедно с родителите си, те не са били големи, за да участват в племенния живот, и естествено са носители на културата в семейството по майчина линия. А сведението за двамата конунги според информационното съгласуване на норманската с индианската социална йерархия очевидно отговаря на статута не на сахемите, а на висшите военачалници. В по-късната Конфедерация и двамата висши военачалници били от племето сенека. Оскъдната информация, която имали децата, включвала и сведения за обществено-политическото устройство на по-ранната, силово създадена Конфедерация, за институцията на висшите военачалници. Връзките на сенека с чероките от дълбока древност и запазването на военачалническите две места от сенека са несъмнено свидетелство за определената роля на могъщото племе на ирокезите в създаването на племенните съюзи в течение на много столетия. Според Л. X. Морган „предвид изяснилата се от опита нужда от висш военачалник те създадоха тази длъжност, която обаче бе разделена между две лица, така че едното можеше да неутрализира другото. И двамата висши военачалници бяха равни по власт“.[26] Наблюдението на американския етнограф от XIX в. е основателно. За по-ранните периоди от развитието на родовия строй той пише: „При някои индийски племена един от сахемите се смяташе за върховен вожд и по чин стоеше по-високо от другарите си…“.[27]

Тази ранна конфедерация на ирокезите, която откриваме в ранните предания на индианците и в сведенията от скандинавската сага, несъмнено е съществувала и преди 100-та година, щом като ирокезите са имали време да въведат в действие и със сила механизма на изкуствените междуплеменни връзки и да установят несъмнения признак на конфедеративността — управлението на двама вождове. Дейността на ранната конфедерация е била твърде успешна и преди появата на алгонкините е включвала огромни територии от п-в Лабрадор и о. Нюфаундленд (Маркланд) до р. Тенеси и Южните Апалачи.

Сведенията от сканадинавската исландска сага позволяват да се коригират не само досегашните представи за ирокезите като население, намиращо се и на територията на залива Свети Лаврентий до Великите езера през 1300–1500 г.,[28] но и представата за Лигата като явление от 1400–1500 г. или от 1570 г. от н.е. и дори от по-късно. Непрекъснатото обновяване на съюза на ирокезите вероятно е минало през следните етапи: 1. Конфедерация с настъпателен характер на север, запад и юг; 2. Отбранителен съюз срещу алгонкини, хурони, отцепилите се ери и чероки и др.; 3. Конфедерация на Разширяващия се дом и на Великия мир, наследен от най-древната лига.

Кога е възникнала ранната конфедерация на ирокезите?

Според самите ирокези в предадена от Л. X. Морган традиция Лигата е била създадена около двеста или сто и петдесет години преди появата на белите по земите на ирокезите, т.е. около 1400–1500 г. от н.е..[29] Съвременните датировки определят времето на нейното създаване около 1570 г..[30]

Съществуват идеи за идването на каюга и сенека от югозапад след дълъг преход и на трите източни племена — мохавки, онайда и онондага, от същата посока или от по-северните части на Великите езера.[31] Не по-късно от XVI в. те достигнали долината на р. Свети Лаврентий и от това време се датира Лигата на ирокезите.[32] Според хипотезата за местния, туземен произход на ирокезите[33] Лигата също била създадена около 1570 г. от н.е..[34] Според „версията на вождовете“ на ирокезите тя е възникнала „три поколения преди“ появата на първия бял човек в земите им.[35]

Възможната дата на основаването на Лигата се изчислява спрямо 1609 г., когато настъпила годината на холандските открития[36] на районите около днешния Хъдзънов залив и земите на юг от тях. Но тъй като представата за поколение е твърде неясна и за едни изследователи е равна на продължителността на един човешки живот, за други би могла да се дели на генерациите детство, зрелост и старост, а за трети да е около 10 или 20 години, приложението на подобна датировка е винаги дискусионно. Има обаче и митологични поколения, чието управление или живот продължава столетие и дори хилядолетия, но те са характерни за традицията на политическото общество, на цивилизацията.

Далечните спомени на ирокезите за упражняване със сила на административна власт над чероките далеч на юг и над чипевеите далеч на запад, зад езерата Манитоба и Уинипег и зад реките Саскачеван и Нелсон очертават границите на една идея за Конфедерация, която е съществувала в далечната древност и която продължава да съществува през XVI–XVIII в. Във всеки случай настъпателната политика на Лигата на юг е ограничена от английските, а на север от френските колонии, но въпреки това остава настъпателна и използва и военни, и чисто политически, и дипломатически средства. Границите на по-късната Конфедерация се доближават до границите на някогашната древна Конфедерация със сега доловими очертания от о. Нюфаундленд и Лабрадор до р. Тенеси и от Атлантика до залива Хъдзън и р. Саскачеван. На тези територии през проливите срещу Гренландия са проникнали викингите. Не е ли възможно търсените по-късно в представата за Великия дух християнски влияния да са резултат от по-ранни опити на проповедници от християнските страни? Християнските мотиви в представите за Деганавида и Хайвата, разгледани в главата „Идеята за мирния свят — викингско-ирокезки паралели“, и идеята за единното Върховно същество, което описва Л. X. Морган, са възможни прояви на християнско влияние. Съвременните етнографи свързват единното висше същество на ирокезите с влияния от страна на мисионери йезуити.[37] Но ако тези влияния са още от времето на викингско-скрелингските контакти? Тогава митологизираните три поколения могат да се окажат митологични три поколения и да се изчисляват спрямо времето на поява по земите на ирокезите на корабите на Торфинн Карлсефни. В такъв случай вероятното време на създаването на Ранната лига е IX–X в. от н.е. Л. X. Морган допуска, че първоначално са съществували съюзи за взаимна защита,[38] но най-вероятно е, ако са съществували такива съюзи, те да са предхождали времето на налагане със сила на административно-племенно единство. Наблюдението за съществуването на идеята за ирокезкия мир, или Великия закон на равенството, още към 1000-та година ни позволява да смятаме, че Лигата на ирокезите е съществувала във форма, подобна по-късната Конфедерация, когато Т. Карлсефни посетил земите на юг от залива Свети Лаврентий. Това означава, че още преди X–XI в. сложните процеси в обществения живот на ирокезите са предизвикали едно съвременно по звучене решение — конфедеративност с разделена висша изпълнителна власт и равностойно представителство в „законодателния орган“ — Съвета на конфедерацията. Появата на алгонкините в земите на ирокезите вероятно около XIV в. в Пенсилвания и по крайбрежието на Атлантика чак до устието на р. Свети Лаврентий е възможната граница между насилствения стар съюз, или лига, и новите преходни съюзни форми на новата Лига.

Ако се отчитат и християнските мотиви в преданията за Деганавида и Хайвата, възможно е едно от преустройствата на Конфедерацията на ирокезите да е извършено и с участието на европейски, повече или по-малко преки влияния — реални, но решително индиански по своя синтетичен характер.

[1] Л. X. Морган. Първобитното общество. (Линиите на човешкия прогрес от дивачеството до цивилизацията.) С., 1946, с.165, бел.1. = Lewis Н. Morgan. Ancient Sosiety or Researches of human Progress from Savagery, through Barbarism to Civilization; срв.: League of the Ho-de’-no-sau-nee, Iroquois, by Lewis H. Morgan, Rocester, 1851. ↑

[2] Л. X. Морган. Първобитното общество. (Линиите на човешкия прогрес от дивачеството до цивилизацията.) С., 1946, с.165, бел.1. = Lewis Н. Morgan. Ancient Sosiety or Researches of human Progress from Savagery, through Barbarism to Civilization; срв.: League of the Ho-de’-no-sau-nee, Iroquois, by Lewis H. Morgan, Rocester, 1851. ↑

[3] C. Б. Райерсон. Основание Канады. М., 1963, с.62. = Stanley В. Ryerson. The Founding of Canada. Beginning to 1815, Progres Books, 1960; вж.: The Reader’s Encyclopedia of the American West, New York, p.578. ↑

[4] Л. X. Морган. Цит. съч. ↑

[5] Л. X. Морган. Цит. съч., с.163–164. ↑

[6] Л. X. Морган. Цит. съч. ↑

[7] Л. X. Морган. Цит. съч. ↑

[8] Вж.: Л. Г. Морган. Лига Ходеносауни или ирокезов. М., 1983, с.12 и сл., с.269, бел.1. Възможно е подобно на почти всички големи племенни групи от Северна Америка ирокезите също да са запазили спомени от ранния си миграционен период — проблемът е не в противопоставянето на миграционната на автохтонна територия, а в системата от доказателства за една или друга теза. ↑

[9] Срв.: The Reader’s Encyclopedia of the American West. loc. cit. ↑

[10] Фр. Рейни. Проблемы американской археологии. — В: Советская этнография. М., 1957, нр. 6, с.31–37; срв.: S. Mac Neish. Iroquois Pottery Types, a Technique for the Study of Iroquois Prehistory. National Museum of Canada, Bulletin Nr. 124, Ottawa, 1952; W. A. Ritchie. The Archaeology of New York State, New York, 1965; Л. Г. Морган. Лига Ходеносауни или ирокезов. М., 1983, с.269, бел.1, с.275, бел.1. ↑

[11] С. Б. Райерсон. Цит. съч., с.45. ↑

[12] Вж.: Фр. Рейни. Цит. съч.; срв.: Кр. Феест. Искусство коренных народов Северной Америки. М., 1985, с.23, 207. ↑

[13] Фр. Рейни. Цит. съч.; Кр. Феест. Цит. съч. ↑

[14] „Сага о гренландцах“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, глава VII, с.100–101. ↑

[15] „Легенда об основании Ирокезской Лиги“, у А. В. Ващенко. Историко-эпический фольклор североамериканских индейцев. Типология и поэтика. М., 1989, с.197–198. ↑

[16] С. Б. Райерсон. Цит. съч., с.62. ↑

[17] „Народная легенда Чахта-мускогов“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.205. ↑

[18] Срв.: Л. Г. Морган. Цит. съч., с.54. ↑

[19] Сведението за изкупителната жертва заслужава внимание. Ритуалното изпълнение на присъда пред всички участници в битката свидетелства за типично примитивно първобитно-демократично решение в дълбоката древност. ↑

[20] Вж.: Л. Г. Морган. Цит. съч., с.178. ↑

[21] „Сага об Эйрика Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, глава XII, с.125. ↑

[22] Вж.: Кр. Феест. Цит. съч. ↑

[23] Л. Г. Морган. Цит. съч., с.178. ↑

[24] Л. Г. Морган. Цит. съч., с.55. ↑

[25] „Сага об Эйрика Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, глава XII, с.125. ↑

[26] Л. X. Морган. Цит. съч., с.168. ↑

[27] Л. X. Морган. Цит. съч., с.155. ↑

[28] С. Б. Райерсон. Цит. съч. ↑

[29] Л. X. Морган. Цит. съч., с.165, бел.1. ↑

[30] С. Б. Райерсон. Цит. съч., с.62; Angie Debo. A History of the Indians of the United States, University of Oklahoma Press, 1974, p.13. ↑

[31] Вж.: The Reader’s Encuclopedia of American West, p.570. ↑

[32] Ibidem. ↑

[33] Ibidem. ↑

[34] Срв.: C. Б. Райерсон. Цит. съч., с.45. ↑

[35] А. В. Ващенко. Цит. съч., с.57. ↑

[36] Л. Г. Морган. Лига Ходеносауни или ирокезов. М., 1983, с.12. ↑

[37] Л. Г. Морган. Лига Ходеносауни или ирокезов. М., 1983, с.274, бел.1; А. В. Ващенко. Цит. съч., с.226, бел.33; А. В. Ващенко. Индейцев Северной Америки мифология. — В: „Мифы народов мира“. М., 1980. т.I, с.515. ↑

[38] Л. X. Морган. Първобитното общество. Цит. съч., с.163–165. ↑

Белият цвят на насилието?

Според американските индианци белият цвят е цвят на мира, на доброто. При ирокезите по традиция белият цвят означава мир и хармония.[1] Сходни са и представите на съседните народи от Гренландия и Северна Америка.[2] Това е било известно още на викингите от X–XI век, които при желание за установяване на мирни контакти с автохтонните жители издигали бели щитове, а при военни конфликти носели червени щитове.[3]

В „параграф“ 61 на основния закон на Лигата на ирокезите, „Вечно неразрушимия закон“, се дават съвети при бъдещи бедствия, „… докато вие се карате един с друг, Белият лъв (ягуарът — бел. авт. Н. Н.) [Огненият змей на раздорите], ще се яви и ще завземе вашите права и привилегии и тогава вашите правнуци ще страдат и ще бъдат подложени на поругаване“.[4] Възможно е този текст да е преосмислен под влияние на събитията от XVIII и XIX в. Възможно е и той, както и онзи епизод от „Закона“, получил форма на самостоятелен сюжет със заглавие „Пророчествата на Деганавида“, да са повлияни от нашествието и завоеванията на белите хора — англичани, французи, датчани, испанци. Въпреки вероятното въздействие върху цветовата символика оставаме скептици по отношение на приписваното символно измерение на основни цветове, т.е. на част от ценностната система на местното население. Белите хора са едно, а белият цвят друго. А. В. Ващенко смята, че приписваният бял цвят на очите на чудовището, което щяло да изяде Земята, като пристигне от запад, е резултат от реакция в индианските представи, предизвикана от европейското нашествие. Но тук става дума за белите очи на чудовището, т.е. за нетипично, извънредно, ненормално явление: „Преди много години нашите мъдри предци предсказваха, че огромно чудовище с бели очи ще дойде от изток и като се придвижва на запад ще изяде Земята. Това чудовище е бялата раса и предсказанието е близо до своето осъществяване“.[5] Очевидно е, че предаденото от Л. X. Морган предание[6] се състои от две части. Първата настоява за предстоящата поява на чудовище с бели очи, втората обяснява кое е това чудовище. Първата част предава традиционните за индианците представи за пришествие от изток, от страната на слънцето, на изгрева, а втората допълва тази представа с новия елемент на следколумбовото завоевание, или ако използваме испанския термин с печална известност, допълването е с представата за конкистата. Нейните ужаси имат като исторически израз геноцид и поробване, включително и с най-чистите форми на робството. На север израз на тази политика на конкиста е унищожаването на цели племена, например беотуките на о. Нюфаундленд, или тоталното заграбване на земята на индианците. Именно за тези процеси и явления се отнася втората част от пророчеството за чудовището, или Белия лъв, т.е. Огнения змей на раздорите.

Традиционните представи на индианците от Америка изобразяват Изтока като място на Слънчевата страна, но и като място, откъдето могат да пристигнат Змии или потомци на Змии: „Поради това, че те (белите — б.а. Н. Н.) бяха гладни и ни се представяха като деца от Слънчевата страна, а не като Змии или потомци (породени от) на Змии“.[7] „Фрагмент от историята на линапи от около 1600 г., когато завършва Валламолум“, добре показва двата етапа на съществуващите представи за Изтока и тяхното обновление с нов материал: „С усмивки дойдоха те, но скоро се превърнаха в Змии или врагове….[8] А след Микуон дойдоха децата на Долохо Саким (крал Джордж), които казваха: «На нас ни е необходима повече, повече земя…»“.[9]

Според нас за подобно разделение на два периода става дума и в преданието пророчество на предците на ирокезите. По-древната част от пророчеството не прави изключение сред традиционните индиански представи за далечните страни от Изтока отвъд източните води. Там е отишъл Кетсалкоатъл на ацтеките, там е Слънчевата страна за делаварите, там е страната или мястото, от което идва белият цвят, за чахта-мускогите, но там е и страната на Змиите, там е и страната, от която ще дойде при ирокезите чудовището (змей), там е и страната, към която според една легенда отпътувал на сал от змии Кетсалкоатъл (Кецалкоатъл).[10]

Ако преданието на ирокезите се основава на наблюдения върху бита на викингите, кои биха могли да бъдат видените чудовищно страни? Корабите на викингите — драконите дракари, били украсявани със змийски глави на носа и кърмата нос. Очите на драконите били орнаментирани от медни плочки, а понякога и бордовете на дракарите били обковавани с медни листове.[11] Възможно е отблясъкът от червената мед да е описан веднъж като Огнения змей на раздора, или Белия змей, и веднъж като чудовище с бели очи. Синонимността между огнено и бяло е очевидна по отношение на демоничното същество от Изтока. Белите очи на чудовището показват изключителност, светлинност, и се различават от нормалните за автохтонното население тъмни очи. Затова тяхното свързване с бялото като символ и като ненормална изключителност е естествено.

Това, че демоничните същества не се свързват с огнестрелно оръжие, косвено свидетелства за по-ранни контакти. На изображенията на викингските кораби в делаварската хроника „Валламолум“ също липсват изображения на оръдия или на оръдейни корабни люкове. Не са запазени сведения и за познаването от гренландските нормани на огнестрелното оръжие, въпреки че контактите им с Европа до края на XV в. изглеждат несъмнени, поне според погребалния инвентар от облекло, повлияно от тогавашната френска мода.

Свързването на демоничното същество от Изтока в пророчеството на ирокезите с белия цвят предполага не корекция на ценностната система, а начало на коригирането на тази система, първоначално чрез усложняване с отделни елементи, противоположни на традиционните по смисъл и символика. Въоръженият сблъсък между викингите и предшествениците на ирокезите и индианските наблюдения върху най-рано появилите се бели колонисти от Европа несъмнено не е пречил на взаимните наблюдения. За индианците светлите очи, блясъкът на драконите кораби и белият цвят на носените като символи на мир бели щитове, както и расовата принадлежност на викингите, са били сериозни основания за усложняване на ценностната им система, в която техните символи на мира — белият цвят и Белият бор, запазват традиционния си смисъл. От друга страна, претенциите на викингите именно към земята показват, че ранното доколумбово възникване на сюжета за Огнения змей на раздорите или Белия лъв и земята, която индианците ще загубят, е напълно възможно.

Наличието на две представи за белия цвят сред индианците ирокези е естествено, но въпреки разпространеното убеждение, че отношението към символиката на цветовете се променя с идването на англичаните и французите през XVII в., конкретният изворов материал показва, че едната от представите е с незначително разпространение. Тази представа корекция не се променя съществено и след по-сериозното настъпление на двете велики европейски държави в Северна Америка, а само се осмисля като предупреждение на Огнения змей на раздорите за единство. Белият бор — символ на Разширяващия се дом, бялата лодка на Деганавида, белите корени на Белия бор, посоките на света и други бели предмети, вещи и знаци показват, че индианците ирокези са запазили традиционните си вярвания. Естествено, отрицателно натоварване на белия цвят в описанието на демонични същества и други зли сили е възможно и без влиянието на нормани или англичани и французи, но това не означава, че тази отрицателна символика не може да се слее с представите за белите. И е напълно естествено най-рано този процес да е бил осъществен тогава, когато викингите на Торфинн Карлсефни сключват мир с индианците, предшественици на ирокезите, по правилата на по-късната Лига на ирокезите.

Към запазения в норманските саги индиански сюжет за сключване на мир и за хвърляне на бойната брадва в дълбоките подземни води могат да се прибавят и няколко имена титли със звукови сходства с името скрелинги, без, разбира се, да се настоява за единствено обяснение. Тези имена титли са Сканавати и Сханиаданиу. Първото име представлява четиринадесетият титул на онондагите и означава ’през водата’. Именно Сканавати, единствен от съветниците на Конфедерацията, е служил като посланик при разрешаването на военни спорове, т.е. както посочва А. В. Ващенко, той е търсил начини да се „прехвърли през блатата/ водните пространства“, които разделяли враждуващите страни. Според записана от Нюхауз версия: „Аз заповядвам отсега Сканавати да бъде с едната своя половина Благороден, вожд на Великия мир, а с другата си половина военен вожд…“.[12] Сханиаданиу, (’прекрасното езеро’) е първият титул на сенека. Той пръв получава вест за Великия мир. Съществува и трети вожд — Ткатекаенхиес или Схедекарониес — вторият титул на сенека със значение ’равноголемите небеса’, който също има отношение към Великия мир. Неговото име означава ’от онази страна на езерото’.[13]

Звуковото сходство между имената на длъжностните сахеми на ирокезите и на названието, което норманите дали на индианците — скрелинги, заслужава внимание. При това битката между нормани и скрелинги се е състояла при езеро и там е сключен мирът. Ако тези наблюдения са основателни, ще се окаже, че предшественикът на Лигата или Конфедерацията на ирокезите е съществувал далеч преди края на XIV и началото на XV в. Негови предполагаеми членове, обединени в съюз са били сенека и онондага, може би заедно с други ирокезки племена, чиято идеология за Великия мир не се отличавала съществено от идеологията на по-късните ирокези, от идеологията на Белия бор, подземните води, захвърленото там за вечни времена оръжие и символиката на белия цвят на мира.

Въпреки нетрадиционните си прояви в описанията на ирокезите белият цвят не е цвят на насилието и войната, на заплахата и унищожението въпреки влиянието на света на белите върху традиционните представи на хората от могъщата Конфедерация. След контактите с норманите той вероятно е получил ново, негативно натоварване, но само в онези образи и теми, които се свързват със зли сили. За индианците бялото остава цвят на мира, на топлината, на щастието, на изтока или юга, и това не се променя почти до XX в.

[1] А. В. Ващенко. Историко-эпический фольклор североамериканских индейцев. Типология и поэтика. М., 1989, с.73; вж.: с.225, бел.22, с посочване на белия цвят като символ и на юга. ↑

[2] А. В. Ващенко. Историко-эпический фольклор североамериканских индейцев. Типология и поэтика. М., 1989; срв.: „Валламолум“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.182, глава IV, 48, с.187, глава V, 40, с.220, бел.70. ↑

[3] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, с.122, глава X. ↑

[4] А. В. Ващенко. Цит. съч., с.73. ↑

[5] А. В. Ващенко. Цит. съч., с.73–74. ↑

[6] Вж.: L. Н. Morgan. League of the Iroquois. Secaucus (N. Y.), 1962, p.277. ↑

[7] „Фрагмент истории линапи, примерно с 1600 г., когда заканчивается Валламолум“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.189, т.4. ↑

[8] „Фрагмент истории линапи, примерно с 1600 г., когда заканчивается Валламолум“, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.189–190, т.6–7. ↑

[9] Р. В. Кинжалов. Кецалкоатль. — В: „Мифы народов мира“, М., 1987, т.I, с.646–647. ↑

[10] И. Тодоров, Г. Воденичаров. Кораби и корабни модели. С., 1981, с.36–37. ↑

[11] А. В. Ващенко. Цит. съч., с.225–226. ↑

[12] А. В. Ващенко. Цит. съч., с.225–226. ↑

[13] А. В. Ващенко. Цит. съч., с.226, срв. и името титул Ткатекаигвате или по-често Схадекаривате — третия титул на мохиканите. Звукоподражателното название на скрелингите по сходно звучащите имена на вождовете е повече от вероятно независимо от значението на откритата скандинавска дума „скрелинг“. ↑

Митология на идеалния расов брак. Бели и червени на запад от Флорида

Срещата между Америка и Европа по времето на Колумб и преди него, по времето на викингите, се осъществява под определящия знак на митологията. Надеждите на ацтеките и инките за появата на богове и културни герои от Изтока завършват с разочарование и разруха. На североизток от Мезоамерика конфедерацията на крийките, известна по-късно под названието „Пет цивилизовани племена — чоктави, чикасави, крийки, семиноли и чероки“, също изповядвала вярата в появата на спасители от Изтока. Илюзорната вяра в добрите спасители завършила с трагедията на насилственото депортиране на индианците в резервати по трагично известната „Пътека на сълзите“ през XIX в. Хиляди трупове осеяли пътя на приелите културата и религията на белите индианци. На белите американци не им били необходими „червени“ съюзници.

Фиг. 27. по Т. Лепковски.

Но в историческата памет[1] на индианската група на мускогите и на близките им по култура ирокезоезични чероки има важни сведения, които са станали известни твърде отдавна, но само в сравнение със сведения от исландските саги позволяват да се разчете най-ранният пласт в историческите предания на индианците от Югозапада на Северна Америка.

За мускогоезичната културно-езикова общност е характерно твърде особено отношение към цветовата символика. Тази символика е характерна и за семинолите, крийките, каситавите, и за палачуколите, коветите и ирокезоезичните чероки. За чероките цветовете имат следното значение:

„Червено — слънце, живот, война, огън, успех, изток;

Черно — луна, смърт, духове на мъртвите, запад;

Синьо — беда, поражение, студ, север;

Бяло — мир, топлина, щастие, юг“.[2]

В народната легенда на чахта-мускогите съществува твърде сходен семантичен ред:

„От изток при тях дойде бял пламък; но те не го взеха.

От юг дойде пламък със син цвят; но и него не взеха те.

От запад дойде пламък с черен цвят; и него не взеха те.

Най-накрая дойде пламък от север, който беше червен и жълт.

Те го смесиха с пламъка, получен на планината, и него го

използват до днес, и той от време на време е способен да пее“.[3]

Интересно е, че за крийките пламъкът има характерни звуци. Крийките мускоги се сдобили с такъв огън на митичната планина: „Тази планина те нарекли Царят (Вождът) на планината. Тя ръмжи и досега и хората много се страхуват от нея“.[4] Този пламък мускогите смесили с червено-жълтия пламък от Севера. Култивираният по този начин пламък загубил страшната си характеристика и можел да пее от време на време. Но на „царя планина“ имало и прът: „На планината имало прът, който треперел силно и шумял, и никой не знаел как да го успокои. Накрая те взели дете сираче, ударили го в пръта и така го убили. След това те взели пръта и оттогава го пазят със себе си, когато отиват в битка. Той приличал на дървена томахавка…“.[5] Според представата на югозападните индиански племена този прът бил свързан с произхода на властта и с правото на власт: „Приблизително тогава възникнал спорът за това кой да бъде старши и да започне да управлява. И те решили, тъй като били четири (племена — б.а. Н. Н.), да поставят четири пръта, да ги оцветят с червена глина, която първо е жълта, но почервенява от огъня. След това те ще отидат да воюват и този народ, който пръв наниже на своя прът от горе до долу скалпове на враговете, ще стане старши…

По това време живяла голяма синя птица с дълга опашка и по-бърза от орела, която свикнала да долита ежедневно и да яде хора от тяхното племе … и хората я убили. Те нарекли тази птица Цар на птиците…“.[6]

В „Сага за Ейрик Червенокосия“ се разказва как след дълго плаване на юг Т. Карлсефни и неговите съдружници Снори и Бярни достигнали езерото Хоуп. Тук норманите се срещнали със скрелинги, които използвали палки, които трещели при въртене, и военно-мирна символика, известна на викингите. Белите щитове означавали мир, а червените — война: „От лодките размахвали палки, които трещели подобно на вериги, и палките се въртели по посока на движението на слънцето… — Възможно е това да е знак за мир. Да вземем белия щит и да ги посрещнем“.[7] След известно време контактът със скрелингите вече имал друг характер: „Този път от лодките размахвали палките срещу слънцето и всички скрелинги викали високо. Карлсефни и неговите хора вдигнали червените щитове и тръгнали срещу тях … Изведнъж Карлсефни и Снори видели, че скрелингите вдигнали на прът голямо кълбо, колкото овчи стомах, синьо на цвят, и то полетяло към брега, към хората на Карлсефни, и страшно завило, като паднало на земята. Това предизвикало такъв ужас у Карлсефни и хората му, че те мислели само за това как да избягат“.[8]

Посоката на движението на викингите, символиката на цветовете и пръта със синия предмет, който издавал звук, както и палките, които трещели като вериги, насочват вниманието ни към района на мускогите и чероките. Особено характерно е това, че мускогските племена използвали пръта и топката и като символи на войната и като символи на мира и спорта, и като магически пътеводни предмети. Според Й. Р. Суонтън „… и пътят на миграциите по свръхестествен начин се насочва чрез палка, която те забивали в земята… Тази палка, както казват те, била палка за игра на топка и често се споменава, че била червена на цвят“.[9] Този „пътеводен прът“ често бил оцветен в бяло-червени ленти.[10] Освен сакрални имал и военни функции. В края на XIX в. С. А. Гашет записва следното предание от вожда на каситавите Тускея Мико: „… Някакви други индианци дошли от запад. Сблъскали се с тях и повели жестока борба с техните три селища (на каситавите, коветите и чикасавите — б.а. Н. Н.). А те направили палки за игра на топка и започнали с тяхна помощ и с помощта на лъкове и стрели и atassa, бойна палка. Те се хвърляли в бой, сражавали се и се убивали един друг“.[11] А. В. Ващенко привежда мненията на редица изследователи, от които се вижда, че „играта на топка често се превръща в състезание между военни и мирни селища…“. „Тези «градчета» (според цитираното мнение на А. Хаас) невинаги били в дружески отношения, но неизменно популярната игра на топка премахвала враждата и недоверието…“.[12] Червено-бялото, в което са оцветени прътът и палката, е символ на митологичното единство на войната и мира и в някои версии се свързва и със слънцето, култа към което изповядвали крийките.[13]

Според нас исландско-гренландската експедиция на Торфинн Карлсефни била посрещната по същия начин и със същата символика, с която били посрещнати от мускогите дошлите от запад индианци. Хвърлената пред тях с прът синя топка или синьо кълбо несъмнено свидетелства за мускогския военно-мирен комплекс от ритуали. Тъй като символиката на синия цвят е символика на смъртта и е включена в действие по време на самото сражение, считам, че пред нас е ранно европейско наблюдение върху далечната история на крийките, семинолите и другите родствени им племена, а вероятно и върху далечната история на ирокезоезичните чероки. Символиката на кълбото подсказва възможност за цялостен митологичен разказ с персонажи синята птица на смъртта и слънцето или орела с тяхното бяло-червено цветно означение. Първият образ — на Синята птица като цар на птиците, изключва елементите на играта. Възможно е звуковите ефекти, които са изплашили викингите, да се дължат на познаването от югозападните индианци на огъня, който издава звуци. Иначе би било необяснимо паническото бягство на цял отряд мъже далеч от първото бойно поле, далеч от лодките на индианците в гората. Възможно е обаче и друго обяснение — скрелингите са притиснали европейците с далекобойните си прашки и за да обяснят бягството си под защитата на дърветата, те са използвали свръхестествената интерпретация на обикновената за мускогите от онова време символика.

Първоначално през мирния период от контактите си с тази група жители на доколумбова Америка норманите очевидно са имали достатъчно сведения за езика на символите. Те забелязали също, че тези южни скрелинги имат предпочитание към червения цвят: „С най-голямо желание скрелингите вземали червен плат… Те вземали по педя от тъкан срещу кожа и завързвали тази тъкан на главите си… Когато платът намалял, започнали да го режат на ленти, не по-широки от палец, но скрелингите давали и за тях толкова и дори повече“.[14]

В символиката на югоизточните индианци, на мускогите и чероките, червеният цвят бил знак и за война, за живот, за успех, за слънце и за изток. Поставянето му като препаска или кърпа на главата означава, че още през XI в. индианците са имали култ към слънцето и развита митологична система, аналогична на митологичните и религиозните им следколумбови вярвания.

Датировката на времето, в което мускогоезичните племена вече са съществували като група в северноамериканския Югоизток, остава спорна. Според Д. Г. Бринтон хронологическата канава на мускогските легенди е от X в. Според Й. Р. Суонтън най-ранните събития на мускогите според преданията могат да се датират към XV–XVI в. Според Й. Хейвуд през 1669–1680 г. ирокезоезичните чероки смятали, че са пристигнали в земите на по-късна Джорджия четири века по-рано, т.е. около ХII-ХIII в. от н.е.[15]

Според данните от приведения от нас нов материал — исландските саги, присъствието на мускогите в американския Югоизток на Северна Америка може да се датира с точност до година към времето на експедицията на Т. Карлсефни. Според едни изследователи експедицията се е състояла през 1000–1003 г., според други — през 1020 г. от н.е. По това време мускогите вече са се установили в този обширен исторически регион. Тезата на Д. Г. Бринтон, която се основава вероятно само на индиански материал,[16] е с повече основания от идеята за по-късно присъствие на мускогите между Джорджия и Флорида.

Чероките, които принадлежат към мускогските племена по своята култура и към ирокезоезичната група по езика си, очевидно твърде отдавна са отседнали край бреговете на р. Тенеси. И според ирокезоезичното название на чероките — „народът, който живее в пещерите“, т.е. ойейдагооно, което според нас е буквално преведено в „Сага за Ейрик Червенокосия“ като ’хората, живеещи в пещери и ями’, съществуването на това племе може да се датира още в X–XI в. от н.е.

Съществуват две основни тези за появата на чероките в днешните земи. Според едната те дошли от юг на север и това се потвърждава от елементите на културата им, които са сходни с елементите от културата на племената от Мексиканския залив.[17] Според друга идея чероките са дошли от северозапад на югозапад, вероятно заедно с мускогите. Аргументите за тази теза са историческите предания на мускогите и чероките.[18] Втората теза е по-убедителна — елементите на културата често са и типологично общи или се заемат в процеса на исторически и културни контакти, докато историческите предания и родовата памет могат да бъдат подложени на съмнение само при наличието на конкретен материал, който им противоречи.

Разположението на ирокезките племена от Хъдзъновия залив на север до земите на Джорджия на юг и от притоците на р. Мисисипи до Атлантическия океан през Апалачите, подсказва огромните територии, които е обхващала ранната власт на Ирокезката лига. Контактите на ирокезите с викингите така, както се проявяват в съществуването на идея за ирокезки Велик мир още през 1000 г., са свидетелство за ирокезко присъствие по бреговете на Атлантика. След нашествието на алгонкините ирокезите били изтласкани от източните брегове на океана и само сусквеханите и тускарора се задържали върху неголяма брегова ивица между залива Чесапик и нос Хатерес. До появата на алгонкините на брега на океана през X–XI в. според сведенията на исландските саги в направената от нас интерпретация северното крайбрежие било заето от ирокези от устието на р. Свети Лаврентий докъм района на днешния Ню Йорк и дори на юг, а от най-южните райони на разпространение на ирокезите до п-в Флорида вече живеели мускогоезичните племена.

Интересно е, че в преданията на мускогите и на чероките белите са представени като митологизиран „мирен, идеален народ“. Редица легенди съдържат пророчеството на старейшините за някакви „бели хора от изток“. „Дори — пише А. В. Ващенко — това пророчество се превръща в основен подбудителен мотив за миграцията на племената на изток. За него собствено споменава и Г. Р. Скулкрафт, само че при него «белите хора» се явяват като символи на зло, несъмнено следствие от по-късна интерпретация…“ Авторът обяснява по-ранните представи за червени и бели като „символичното двуединство на червения и белия цвят, въплътено в двата типа селища на крийките, свещения прът, обредната игра на топка и др.“[19]

Смятаме обаче, че тези народни легенди съдържат друг тип сведения. Тук става дума не за временното, променливо разделение на „бели“ и „червени“, а за разделение по народностен признак. Затова у Г. Р. Скулкрафт белите хора са с образ, различен от необходимия за разделението за игра на мускогска топка. При това според преданията на крийките с този народ на белите мирни хора е необходимо „съединяване (етническо — б.а. Н. Н.), за да бъде постигната пълна хармония на битието“.[20]

В народната легенда на чахта-мускогите има сведения, които свидетелстват за доколумбов и добарутен контакт на индианци и бели, при това и за антропологически различия между по-светлите крийки и тъмните местни народи: „… Те вървяха по брега на реката, докато не излязоха на водопада, където видяха големи камъни; на камъните лежаха лъкове и те решиха, че хората, които са прокарали бялата пътека, са били тук“.[21] Чахта-мускогите пазили спомен за своя бял произход или поне за сливането на бели и туземци: „… Каситавите продължават да жадуват кръв, но палачуколи им поднесли черно питие в знак на дружба и им казали: «Нашите сърца са бели, както трябва да са бели и вашите и вие следва да свалите вдигнатата томахавка и да оголите своето тяло като свидетелство за това, че то е с бял цвят»“.[22] Не можем да се съгласим с идеята, че съблеченото тяло прави човека бял, а облеченото — червен, и че тук става дума за риторична формула.[23] При това мускогоезичните индианци, а вероятно и чероките, са съзнавали своя по-бял антропологичен вид, затова в легендите им присъства мотивът за битка с тъмнокожи хора.

Стремежът на мускогоезичните индианци и на чероките да се цивилизоват не бил само митологичен. В следколумбовото време петте цивилизовани племена проявили желание и политически усет да изберат пред по-близките испанци англичаните, които очевидно им правели по-добро впечатление с по-свободния си начин на живот. Последното обстоятелство не е маловажно, когато става дума за контактите на демократичните племена с бюрократичната Испания и с Англия, която разчитала на небюрократичните си структури в колониите много повече от Мадрид и Лисабон. При това Англия била и враг на прочулата се с жестокостите си спрямо местното население Испания. Вероятно обаче тук са действали и родови спомени. Освен манданите на север, които си спомнял, и ирокезите, при които роденият от непорочно зачатие Деганавида отпътувал с белокаменно (обковано с метал?) кану във висините, и мускогите помнели своите бели предшественици. И въпреки че споменът за тях бил митологизиран, „игрално разделен“, той остава расово бял, определян по цвета на кожата под дрехите.

В народната легенда на чахта-мускогите е запазен спомен за сливане с белите: племето на каситавите преследвало по време на своя миграционен период създателите на бели пътеки, собственици на бели кучета, и народа, който изчезнал в реката: „На другия ден те я прекосили (реката Оватунка — б.а. Н. Н.) и достигнали до високата планина, където били хората, които, както им се струвало, били тези, които прекарали бялата пътека. И затова те, като направили бели стрели, ги пуснали, за да проверят добри ли са тези хора. Но хората взели техните стрели, боядисали ги червени и ги пуснали обратно…“ Тук митологичното разделение на бели и червени изисква проверка и показва доколко създателите на бели неща могат да не бъдат бели като условно обозначение! „… Някои отишли да видят що за хора са това, и видели, че те напуснали своите жилища. Още те видели пътека, която водела към реката, и тъй като не били видни пътеки на другия бряг, те решили, че този народ е отишъл в реката и повече няма да излезе на повърхността“.[24] Разказът на чахта-мускогите очевидно е посветен на реален народ, който е можел да отплава по реката. Такива технически възможности в доколумбова Америка имали само викингите. А разказът от „Сага за Ейрик Червенокосия“, в който се описва отплаването на Т. Карлсефни и хората му от езерото Хоуп, напомня за начина, по който викингите отплавали под натиска на южните скрелинги. При това те отплавали, без да имат възможност преди това да покажат корабите си на скрелингите.

В легендата на чахта съществува още един важен елемент, който подсказва европейски тип дейност: „В тези места има планина, която се нарича Мотерел, която издава звук, подобен на звученето на барабан. И те мислят, че тези хора живеят вътре в нея. Този шум се чува около тях от всички страни, когато те се отправят да воюват“.[25] Тъй като индианците съобщават не за шум на барабан, а за подобен шум, това означава, че за тях тази човешка дейност остава непозната. Но ако става дума за друг тип култура, непозната на индианците, то тогава тези шумове биха могли да се свържат с дърводелски и ковашки работи. Викингите секат и белят дървета, строят домове и вероятно са се занимавали и с поправка и наточване на оръжието си. Именно тези шумове биха могли да предизвикат почуда сред индианците.[26]

„Каситавите, които преследвали свои врагове с плоски глави, попаднали на бяло куче, което убили на бяла пътека, и след това видели и дим над селището: тогава помислили, че това са хората, които те така дълго търсили. Това било мястото, където сега живее племето на палачуколите; от тях произхожда Томичичи“.[27] От текста се вижда, че на мястото на селото на белите сега живее не същото, а друго племе, и „от тях“, вероятно от палачуколите и белите им предшественици, произхожда вождът Томичичи.

Да се различи, че едно куче е „бяло“, т.е. чуждо, съвсем не е трудно, но да се различат своите и „белите“ пътища, а след това да се различат и живеещите на тяхното място, на мястото на белите хора, от останалите по цвета на кожата, означава, че ритуализацията обхваща проблема за етногенезиса. Съюзът с дълго търсените бели, които отговаряли на митологичните представи на индианците мускоги, бил осъществен и тази ранна практика вероятно е послужила като основа за по-късната съзнателно търсена от „петте цивилизовани народа“ от мускогския културен кръг метисизация с белите, и то не с южноевропейците, а с англичаните.

Контактът на викингите на Торфинн Карлсефни, а също и на други нормани, с мускогоезичните племена и чероките бил осъществен на запад от Флорида, на реките Апалачиколи, Чаттахучи и един от притоците на Чаттахучи, р. Овтунка.[28] По-късният превод на английски на много понятия, имена и народи вероятно е изменил значителна част от конкретните исторически сведения. Индианците не познавали лъва, но тази дума е използвана за наименование на кугуара. Те не познавали и царете, но имат в приказно-митологичните си преводи на английски „цар птица“, „цар планина“ и др. По-късната европейска действителност затъмнила по-ранната и поради това викингско-скрелингският пласт е бил забравен. Надяваме се, че опитът за разчитане на тази древна връзка между Европа и Америка ще предизвика интерес и сред митолозите, и сред археолозите и историците, и сред читателите.

Присъствието на групата на мускогите в самия край на X и в началото на XI в. и сведенията за още незавършилата миграция на някои племена, които се движат на изток, показват, че викинги и мускоги почти едновременно са заселили Югозапада на Северна Америка и вероятно заедно са живели не само във война. Дали е случайно това, че Т. Карлсефни се върнал към Хоуп на юг, след като веднъж хората му били прогонени от този район? На какво се дължи в сагата за Ейрик несъмнената тайнственост около участието в този втори поход на юг, в който участват най-вероятно не само хората на Карлсефни: „Някои казват, че Бярни и Фрьойдис останали там (в Отточния фиорд — б.а. Н. Н.) със сто човека и не пътували по-нататък, докато Карлсефни и Снори с четиридесет човека пътували на юг и като прекарали при Хоуп не повече от два месеца, се върнали през същото лято“.[29] Ако хората на Карлсефни и Снори са продължили към вътрешните райони на Мексиканския залив не подсказва ли самото съобщение за втори поход заедно с мълвата около плаванията на юг и премълчаването на темата за Винланд Добрия, че в този район са били осъществени онези контакти между „изчезналите гренландци“ и местните индианци, в резултат на които по-бялата кожа се смята за признак на етнически,[30] а не митологичен характер?

[1] На фигура 27: Обсадата на ацтекската столица Теночтитлан от войските на Ернан Кортес. Ацтекска рисунка от 16 в. — Бел.elemagan ↑

[2] А. В. Ващенко. Историко-эпический фольклор североамериканских индейцев. Типология и поэтика. М., 1989, с.227. ↑

[3] Народная легенда чахта-мускогов, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.202. ↑

[4] Народная легенда чахта-мускогов, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.202. ↑

[5] Народная легенда чахта-мускогов, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.202. ↑

[6] Народная легенда чахта-мускогов, у А. В. Ващенко. Цит. съч., с.202–203. ↑

[7] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, гл.XX, с.122. ↑

[8] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, гл.XI, с.123. ↑

[9] Вж.: А. В. Ващенко. Цит. съч., с.92–93 с мнението на Суонтън. ↑

[10] Вж.: А. В. Ващенко. Цит. съч., с.93 с мнението на Гашет. ↑

[11] Вж.: А. В. Ващенко. Цит. съч., с.93 с мнението на Гашет. ↑

[12] Вж.: А. В. Ващенко. Цит. съч., с.93 с мнението на Гашет. ↑

[13] Вж.: А. В. Ващенко. Цит. съч., с.93 с мнението на Гашет. ↑

[14] „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч. ↑

[15] Вж. важното наблюдение на J. Haywood, Natural and aboriginal history of Tennessee. Nashwille, 1823, p.225–226; цит. по: А. В. Ващенко. Цит. съч., с.101. ↑

[16] Вж.: А. В. Ващенко. Цит. съч., с.89 и сл. Срв.: D. G. Brinton, The National legend of the Chhta-Muskokee, tribe, Morrisania Neu York, 1870, p.237. ↑

[17] J. Mooney, Myts of the Cherokee, (XIX, BAE. Annu. Rep. Wash. /D.C./ 1900); цит. по: А. В. Ващенко. Цит. съч., с.99. ↑

[18] D. G. Brinton. op. cit. p.76; цит. по: А. В. Ващенко. Цит. съч., с.91. ↑

[19] А. В. Ващенко. Цит. съч., с.97. ↑

[20] А. В. Ващенко. Цит. съч., с.97. ↑

[21] Народная легенда чахта-мускогов. Цит. съч, с.204. ↑

[22] Срв.: коментара на А. В. Ващенко. Цит. съч. , с.228, бел.25. ↑

[23] Ако по-късните сведения за бяла пътека се свързват с европейците. Срв.: А. В. Ващенко. Цит. съч., с.228, бел.27. Подобни бели пътеки от по-дълбоката древност могат да се свързват с други бели хора. ↑

[24] Народная легенда чахта-мускогов. Цит. съч, с.204. ↑

[25] Народная легенда чахта-мускогов. Цит. съч, с.204. ↑

[26] Народная легенда чахта-мускогов. Цит. съч, с.204. ↑

[27] Народная легенда чахта-мускогов. Цит. съч, с.204. ↑

[28] Народная легенда чахта-мускогов. Цит. съч, с.204., срв.: А. В. Ващенков, за местоположението на р. Овтунка, с.228, бел.20. ↑

[29] „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч., гл.X, с.122. ↑

[30] Дали следите от ранния контакт с християни не проличават в кръстосаното поставяне на клонки на пътя на кръвожадния кугуар? Необходим е сравнителен анализ на „кръстните знаци“ на индианците от целия огромен историко-географски регион. Тогава, ако резултатите са положителни, следният текст от легендата на мускогите: „Каситавите казали, че ще се опитат да убият звяра. Те изровили яма и опънали над нея мрежа от кората на хикори. След това те сложили клонки на кръст, така че лъвът да не може да ги преследва… (Народная легенда чахта-мускогов, цит. съч, с.203)“ може да се окаже най-сериозен източник за индианско-нормански или индианско-викингски контакти. В случая с кугуара едва ли става дума за „малкия американски лъв“ от планинските райони, въпреки че мускогите биха могли да познават този вид „котки“. ↑

Викинги в Мезоамерика

Идеите за снажните, високи и руси цивилизатори в повече или по-малко популярните съчинения, посветени на доколумбовата история и култура на Америка, вероятно съдържат някакво рационално зърно. Походите на викингите на запад от Исландия и на юг от Гренландия вероятно са били забелязани от индианците не само между земите на делаварите и земите на ескимосите. Проблемът е не в това да се фиксират далечните, кодирани от митологично-епичния изказ сведения, а да се анализират конкретните, стигнали до нас исторически извори. Тези извори са индианските предания, легенди и „закони“ и исландските саги, на които досега не е обръщано внимание в онова направление на изследване, което позволява взаимно „допълване“ на доколумбовата история на скрелингите индианци и на викингите.

Историята на викингите между Америка и Централна Азия на изток от Аралско море[1] в обществен смисъл е история на едно общество от военно-демократичния героичен век в контактите му с огромен брой додържавни общества и цивилизации. Заслугите на викингите в борбата за светите места в Азия ги поставят сред първите европейски народи.[2] По пътищата и реките на Европа и Африка северните германци от Скандинавия влизат в досег с арабските държави, с Византия, Русия, България, с държавните образувания на татарите… Добре известен е пътят от варягите (викингите) до гърците по р. Днепър и Черно море, добре известна е колонизацията на викингите в Англия, Франция, Гренландия… Техни отряди проникват и се установяват в Киевска Рус, наемат се на служба във Византия и в други европейски държави. В новия свят, в Гренландия те създават първоначално дохристиянска, а след това и християнска общност. Построени са 16 църкви.[3]

Фиг. 28. по Г. Джоунс. Викинги в Русия.

Фиг. 29. по Г. Джоунс. Викинги в Русия.

Но още от най-ранната си история контактите на норманите с останалите народи и общности са покрити с воала на много бели петна, на неясни исторически моменти. Със създаването на норвежката държава и установяването на християнството недоволните привърженици на стария държавен и родово-демократичен строй започнали да емигрират по известните им от по-рано острови на север и запад от Скандинавския полуостров. От Шетландските, Оркнейските, Хебридските и Фарьорските острови старите норвежци се прехвърлили в Исландия и към края на X век открили Гренландия. Съзнателно или случайно, тласканите от морски бури и течения кораби на исландските норвежци достигнали бреговете на Америка. Изправилият се пред тях континент трябвало да бъде проучен и експедициите на исландците и гренландците не закъснели. Общата картина на откритията на новите земи е добре известна по старите описания на земята: „На юг от Гренландия се намира Хеллуланд, след това — Маркланд, а оттам е недалеч до Винланд Добрия, до който някои хора мислят да се доберат от Африка“.[4] Древните скандинавци си представяли устройството на земята теоретично и въз основа на практическия си опит. За тях срещу Африка през океана лежала страната Винланд Добрия. Очевидно това била тайнствена страна, до която никой не бил стигал, за която имало неясни спомени или познания, свързани може би и с античната представа за земята като сфера, и която предизвиквала изследователския интерес на моряци, географи, политици и духовници. В „Описание на Земята I“ се дава отрицателен отговор за усилията на мореплавателите да открият Винланд Добрия: „Говорят, че Торфинн Карлсефни отсякъл домашния стълб (на жилището си, т.е. искал да се засели на друго място, до което би доплавал пуснатият във водата близо до брега стълб — б.а. Н. Н.) и пристигнал в тази земя, към която той се стремил и не намерил нищо, което да [заслужава] да се огледа и никакви достойнства на тази земя“.[5] Текстът е категоричен — Торфинн Карлсефни, чието име е неточно предадено, е стигнал до Винланд Добрия, но там нямало нещо, което да заслужава внимание. Друг изследовател — Лейв Щастливия, пръв открил Винланд и след това открил търговци в морето в беда „и им спасил живота по божия милост“.[6] В специализираната литература, посветена на проблема за Винланд, между Винланд Добрия и Винланд не се прави разлика.[7] Очевидно става дума за две различни страни. Едната била открита, но там нямало нищо, което да заслужава внимание, а в другата според „Сага за Ейрик Червенокосия“ имало и винени лози, и дървен материал, които норманите вземали на корабите си и носели в Гренландия. При това дърветата били отсичани, обелвани, оставяни да изсъхнат и след това товарени на корабите и от експедицията на Т. Карлсефни.[8] Именно поради това и Лейв Щастливия нарича откритата страна Винланд: „Лейв даде на земята име според природните й богатства, нарече я Винланд — Страната на виното“.[9] Различието между двете страни — тази, в която не било открито нищо заслужаващо внимание, и тази, която била богата с природни дадености, каквито нямало в далеч по-бедната Гренландия, е толкова съществено, че заслужава внимание. Коя бедна страна е открил Торфилд (Торфинн) Карлсефни? Та нали именно митът за страната на виното или само легендата за богатите на вино земи е в основата на колонизационната идеология на европейците дори до средата на XVII в.? Където има лози и вино, има и условия за добро земеделие.

Противоречията в сагите са естествени. Естествени са и противоречията в легендите, които вероятно са послужили за съставяне на древните скандинавски географски съчинения. Но сред тях подчертано сериозни са противоречията в разказите за Торфинн Карлсефни. Изследователите приемат, че посветената на исландския мореплавател сага за Ейрик Червенокосия е сбор от много противоречащи си разновременни мотиви и събития.[10] Тази позиция е основателна, но това не означава, че разказите за Винланд Добрия не са и съзнателно покрити с тайнственост и поради лични и обществени интереси на част от норманите. В епичния разказ за пътуването на Торфинн Карлсефни има няколко основни момента, които не могат да бъдат случайни. Става дума за явления, които не са били известни и не биха могли да бъдат известни на европейците поне до времето на Христофор Колумб. Единствено плаванията на викингите на юг, към Мексиканския залив, биха могли да бъдат източник за подобна информация, свързана с природни явления и с духовния живот в страните на маи, ацтеки и други народностни групи от Мезоамерика.

Първият въпрос, който предизвика интерес, е какво е целяла експедицията на Т. Карлсефни? Според нас Отточният фиорд и о. Отток са реката пролив Свети Лаврентий и о. Антикости според хипотезата, представена в главата „Остров Отток, Отточният фиорд и Скрелингияланд. Пътят към Винланд“.

Изминатото от експедицията разстояние до о. Отток и до Отточния фиорд било огромно, но въпреки това Т. Карлсефни предполагал, че страната продължава на юг, и искал да я изследва и от долната спрямо острова и фиорда страна: „Той смятал, че земята, колкото е на юг, ще бъде толкова по-добра, но той смятал също, че трябва да се изследва страната в двете посоки“.[11] Следователно пред експедицията предстояла още нерешена задача. След продължително плаване на юг, временни разделяния на различни отряди, връщания на север и други събития, хората на Торфинн Карлсефни се сблъскали с едно същество, което, както и други същества или образи, споменавани в сагите, е твърде странно:

„Една сутрин Карлсефни и хората му видяха в далечната страна на мястото, разчистено за пасище (вариант: на поляната — бел. авт. Н. Н.), петно, което блестеше. Торвалд, синът на Ейрик Червенокосия, стоеше на кормилото и еднокракият го простреля с една стрела в долната част на корема. Той измъкна стрелата и каза: «Натрупах мазнини в корема си, откакто открихме тази богата страна, но няма да мога да се порадвам (вариант: но тя няма да ни донесе щастие; друг вариант: Богата страна открихме. Обраснали са с мазнини червата ми — б.а. Н. Н.)».[12] Скоро след това Торвалд умря от раната си“.

Еднокракият побягна на север. Карлсефни и хората му го подгониха и от време на време го виждаха в далечината. Накрая той се скри в някакъв залив (вариант: река — б.а. Н. Н.) и те се върнаха обратно. Тогава един от тях произнесе следният стих (куплет):

„Мъжете гониха,

истина ви казвам,

един еднокрак мъж

надолу към брега

(вариант: по речния бряг — б.а. Н. Н.).

Дивно същество,

носеше се като вихър

там, където нямаше път

(вариант: в реката потъна — б.а. Н. Н.).

Да знаеш Карлсефни!“

„Тогава си тръгнаха обратно на север. Сметнаха, че бяха попаднали в Земята на еднокраките. Не искаха да излагат повече (на опасност — б.а. Н. Н.) живота си“.[13]

Доколкото ни е известно, това добре описано от норманските скалди (певци на епос) същество няма съответствие в европейския фолклор, в митологичните представи на германските народи или в класическия стар свят, но често се среща в митологично-религиозните представи на народите на Америка. При ескимосите съществува подобно същество, но то според наблюденията на етнолога Жан Пол Виктор[14] е известно като „тупилак“ и се представя като фигурка на човек с глава на тюлен, с една ръка и с един крак и с перка на тюлен и опашка на тюлен. В ескимоското изображение на тупилак по книгата на Кр. Феест отново присъства зооантропоморфният начин на изобразяване.[15] Но в норманския образ на еднокрако същество липсват всякакви следи от животинско-човекоподобен синкретизъм или синтез.

Фиг. 30. по К. Феест. Тупилак — ескимоско демонично същество и божество.

Възможно е чудното същество, с което се срещнали във военна схватка пътешествениците викинги, да принадлежи към друг индиански кръг от представи. Едновременно с това е възможно чертите на ескимоското и на вероятно индианско същество „еднокрак“ да са слети в по-късното композиране на сагата и поради сходството на чертите, и поради желание за прикриване на тайната за далечната и позната на ограничен кръг хора страна. Но онова, което привлича вниманието в това сведение, е типологичното сходство на „дивното същество“ или на „чудното същество“, на еднокракия и бърз като вихър мъж с мексиканския бог Тескатлипока. Ето как е изглеждало това божество според направения от Р. В. Кинжалов митологично-религиозен портрет: „Буквалният превод на името му е «Димящото огледало». Той е бог на нощта, на разбойниците, магьосниците и жреците. Главен бог е на племената мая и науа. В хипостазата на Некокиаотл той е бог воин. Като Ицтли олицетворява жертвения нож. Като двойник на Кетцалкоатъл олицетворявал зимата, севера, нощното небе със звездите и затова се изобразявал с черно лице. Според някои митове Тескатлипока се превърнал в Полярна звезда, според други се превърнал в съзвездието Голяма мечка… В тропиците това съзвездие стои в зенита и затова жителите на Мезоамерика го възприемали като еднокрак човек и често го изобразявали с откъснат крак. Съпътстващият го знак е огледалото с излизащ от него извит пушек…, което било прикрепено или на слепоочието му, или на стърчащото парче от откъснатия крак“.[16]

Фиг. 31. по Р. Кинжалов. Централноамериканският бог Тескатлипока

Възможно ли е Тескатлипока и видяното от норманите чудно същество да представляват едно и също божество? Или поне да показват една и съща митологично-религиозна представа? Дивното същество било видяно от норманите като петно. Тескатлипока е представян като бог на нощта или с черно лице. Дивното същество се носело като вихър на север. Тескатлипока е олицетворение на зимата, на Севера. Чудното същество блестяло. Тескатлипока е представян като „димящо огледало“, с атрибут огледало, или като Полярна звезда. Чудното същество убило със стрела Торвалд, сина на Ейрик Червенокосия. Тескатлипока в хипостазата на Некокиаотл е бог воин, а в хипостазата на Ицтли олицетворява жертвения нож. Непознатото същество е еднокрако. Тескатлипока също е еднокрак. Срещата с Еднокракия носи смърт. Срещата с Тескатлипока също носи смърт. Но смърт вещае и срещата с ескимоския тупилак.

Тескатлипока обаче не е единственото еднокрако същество в района на Мезоамерика. В митологията на народността киче в Южно Мексико съществува бог, чието име, буквално преведено, гласи или означава „Еднокракия“. Това е бог Хуракан. Този бог е синтетичен образ на старите представи на мая за боговете на вятъра и бурята и на древното божество Тескатлипока.[17] Еднокракият бог с огледалото бил божествен персонаж и при ацтеките, които пристигнали в Централно Мексико от север около XIII в. и приели много от вярванията на предшествениците си толтеки, сапотеки, мая, мищеки и тараски. Възможно ли е името на бога „Еднокракия“ да е станало известно на викингите? Срещнали ли са викингите разрушителната мощ на „еднокрако“ торнадо от тропиците? Познат ли им е този специфичен тропически ураган? Според нас съвсем не е случайно, че еднокракото същество е сравнено с вихър. По този начин е описана скоростта му, а начинът му на поява като неподвижно петно в далечината на брега в гориста местност, недалеч от морските води, движението му като вихър без път от вътрешността на земната суша към океана и изчезването му подсказват, че норманите са били добри наблюдатели. Вероятно разказът за природното явление е свързан с разказ за военните действия между почитащите Хуракан и дори е възможно да се мисли за съпътстваща битката опустошително природно явление. Митологичният изказ е направил сведението неузнаваемо, но не е променил основните черти на разказите за централноамериканските божества и съдържанието на разказа за военния характер на схватката между норманите и хората от Страната на еднокраките.

Има ли основание да се смята, че събитието е действително толкова далеч на юг спрямо традиционните представи за Винланд? След дълго плаване на юг хората от експедицията на Т. Карлсефни се установили при езерото — традиционния старонорвежки Хоуп, което получавало водите си от река и чрез река се вливало в морето, т.е. в океана. Тук не валял сняг и животните били на паша цяла зима. Като се има предвид, че в по-ранната си база на о. Отток и в Отточния фиорд норманите прекарали тежка зима, тъй като не били подготвили храна и фураж за животните,[18] е приемливо да се предположи, че при новото си плаване на юг те са знаели, че сняг няма да вали. И действително в глава X от „Сага за Ейрик Червенокосия“ не се съобщава нищо за подготвяне на храна за животните през зимата: „Карлсефни и хората му си построили жилища на склона на езерото. Някои домове били близо до езерото, други по-далеч. Те презимували там. Сняг не валял съвсем, тъй че целият добитък бил на открита паша“.[19] Идеята, че Винланд Добрия и Африка били разделени от море, т.е. че от Африка може да се стигне с плуване на запад до Винланд Добрия,[20] е насочена към твърде южни земи отвъд океана, към Мезоамерика и дори към Южна Америка. Затова и убеждението на Т. Карлсефни, че на юг земите ще стават по-добри и че новата страна трябва да бъде проучена от двете страни,[21] заслужава особено внимание. В „Сага за Ейрик Червенокосия“ съществува едно сведение, което досега се смяташе за нелогично твърдение: „Не е логично и твърдението, че след срещата си с «еднокракия» Карлсефни се върнал на север, за да се прибере в Стрьоймфиорд“.[22] Тексът, за който става дума, е следният: „После Карлсефни отплава с един кораб, за да търси Торхал Ловеца, но другите останаха. Той замина на север край Кяларнес, сетне сви на запад и сушата се оказа откъм левия му борд… Еднокракият побягна на север, Карлсефни и хората му се спуснаха да го преследват. … Тогава си тръгнаха обратно на север. Сметнаха, че бяха попаднали в земята на еднокраките. Не искаха да излагат (на опасност — б.а. Н. Н.) повече живота си“.[23] Този текст е с най-висока научна стойност. В него се съобщава, че викингите на Карлсефни се прибирали в лагера си в Отточния фиорд след плаване на юг. При това сведението следва съобщението за среща с мексикански по характер божества от типа на Хуракан и Тескатлипока. Следващите изречения в текста са не по-малко интересни: „Решиха да изследват всички планини, които бяха видели при Хоуп, както и планините, които сега откриха“.[24] Този текст е според ръкописа, известен като „Сколхолтсбук“, и се различава от ръкописа, известен с името „Хауксбук“, в който текстът е следният: „Смятаха, че планините, които се намираха при Хоуп и които (и тези, които — б.а. Н. Н.)[25] бяха открили сега, спадат към една и съща верига и че следователно разстоянието от Стрьоймфиорд е еднакво в двете посоки“.[26] Според нас това различие в текстовете вероятно се дължи на съществуването на общ първоизточник на сагите, независимо от това, какви са причините за различията в информацията. Вероятно в този първоизточник, възможно и устен, двата текста по „Хауксбук“ и по „Сколхолтсбук“ са описали две различни събития. Едното от тях се е случило далеч на юг в Мексиканския залив, а другото — край бреговете на Америка, покрай п-в Нова Шотландия, Бостън, Ню Йорк, п-в Лабрадор и вероятно нос Хатерас и п-в Флорида.

Най-северният участък от пътя към Винланд Добрия е бил извървян и преплуван покрай планинската верига на Апалачите. Според „варианта“ на текста от „Хауксбук“ при плаването на юг и след това на север викингите били винаги на еднакво разстояние от Отточния фиорд. Това би било възможно само ако Отточният фиорд е успореден на планинската верига. И тъй като според нас Отточният фиорд е реката пролив със залив Свети Лаврентий, то участъкът от пътя от север на юг е проследим като паралел на „пролива“ и планините почти до нос Хатерас, тъй като езерата Онтарио и Ери са част от тази огромна водна система. Наблюдението на викингите за проливния характер на Свети Лаврентий е основателно — и днес водите на Великите езера се свързват с Атлантика чрез тази водна система.

Ако норманите са изследвали само част от проливния път Свети Лаврентий, тогава неизследваните проекции на водния път в пролива могат да се считат за успоредни на брега на Атлантика до района между гр. Вашингтон и стоящите на юг от него заливи, откъдето може да се установи наблюдение на южния хребет на Апалачите. Това наблюдение обаче е възможно и на запад от п-в Флорида, по поречието на р. Апалачикола, където според нас по сведенията на народната легенда на чахта-мускогите са уседнали викинги, при река и планина. Следователно пътят от р. Свети Лаврентий и едноименния залив до залива Апалачи е проследим според реалните и теоретичните представи на норманите на Карлсефни за паралелността на пролива, планината и брега на океана.

Но във „варианта“ в „Сколхолтсбук“ („Решиха да изследват всички планини, които бяха видяли при Хоуп, както и планините, които сега откриха“[27]) съществуват съществени различия спрямо първия текст за паралелните води и планини. Тези планини били открити при плаването в „земята на еднокраките“,[28] далеч на юг от Хоуп, и според съобщението в сагата тези планини в множествено число нямат връзка с вече познатите им и останали зад гърба им, т.е. на изток и север, планински обекти.

Може ли етническата картина на няколко века по-късна Америка да се свърже с етническите наблюдения на викингите? Според нас това е възможно. Съобщението на средновековните скалди е пример за това. В Америка действително съществува южен народ, известен като „куция народ“, който е една от народностните групи в ацтекската конфедерация. Преводът на името на ацтеките кулхуали е „куцият народ“. Те населявали най-източната част от земите на ацтеките и ако са живели в планински район по времето, когато са ги открили викингите, това ще означава, че още към 1000 г. поне едно от племената на конфедерацията е владеело земите на юг от р. Рио Гранде, около Северния тропик и далеч на изток от по-късните си земи при ез. Тескоко. Историците на индианската мексиканска и общо на северноамериканската общност смятат, че в резултат от засушавания, жестока суша, продължила твърде дълго, в резултат на демографски прираст и по други причини в земите на западните и източните пуебло редица древни народи напуснали земите си през ХII-ХIII в. Според трима историци, които са записали легендите на ацтеките през първите години на XVII, XVIII и XIX в. — Акоста, Ерера и Клавигеро, след последователни преселвания от далечната северна родина Ацтлан сочимилките, чалките, тласканите, кулхуалите и дошлите последни ацтеки се заселили в по-късните си земи: „Те дошли от далечните северни страни, където сега се намира кралството, наречено Ново Мексико“.[29] Четвъртият член на конфедерацията на ацтеките, кулхуалите, се заселили на източния бряг на езерото Тецкуко (Тескоко). Възможно е натискът на ацтеките да е изтласкал кулхуалите на запад, тъй като удобните за миграционни придвижвания пътища винаги са били по равнинните зони. Една миграция по билото на Кордилерите би била далеч по-бавна и по-трудна и съвършено нелогична като теория, като се знае, че успоредно на огромната планинска верига са разположени „Великите равнини“. Множеството страни, от които дошли членовете на по-късната Конфедерация на ацтеките, и сведенията за постепенното прииждане на юг на отделните племена е обстоятелство, което позволява да се предполага, че една родствена етнически племенна група е заемала огромни пространства и в северните страни, в Ацтлан. С едно от племената на тази етническа общност на ацтекските племена или нахуатлаките се срещнали на границата между Великите равнини и Източните Сиера Мадре на брега на Мексиканския залив викингите на Карлсефни. Източните Сиера Мадре или южните склонове на Скалистите планини били определени от викингите като планинска верига или като планини, различни от планините при Хоуп: „всички планини, които бяха видели при Хоуп, както и планините, които сега откриха“. Тези планини са различни от планините, за които се говори в „Хауксбук“, които по наблюдения на викингите принадлежали към една верига: „смятаха, че планините, които се намираха при Хоуп и които бяха открили сега, спадат към една и съща верига …“.[30]

Изследователските интереси на викингите надхвърлят границите на съвременното човешко въображение. Според „Сага за гренландците“ те решили да изследват първо новите земи или новата страна от двете страни, т.е. от север и от юг.[31] Но след откриването на новата планинска верига, на днешните Южни Скалисти планини, според нас, тъй като очевидно на юг от Хоуп не съществува друга планинска верига, а на север нейното откриване би било проблематично, викингите взели ново решение — „да изследват всички планини, които бяха видяли при Хоуп, както и планините, които сега откриха“.[32] Сведението е уникално, то демонстрира решението на викингите да изследват планинските вериги на Апалачите и Скалистите планини, които заедно с хребета на Кордилерите през Мезоамерика преминават в Южна Америка като една планинска верига. Колкото и да е невероятно като предположение, за намерението на викингите става дума в текстовете, които са преведени и на български език, т.е. в текстовете, които са достъпни на най-широка читателска публика от Америка до Европа. Покрай морето това изследване е възможно за Апалачите от Лабрадор до Флорида край брега на Атлантикa и по течението на многобройните реки. За Скалистите планини и Кордилерите, т.е. за Източна и Западна Сиера Мадре, това е възможно до южните брегове на Мексиканския залив и след полуостров Юкатан до Панамския провлак и Андите. От северните склонове на Андите по долината на р. Магдалена и по самата река, както и по р. Ориноко, е открит пътят към вътрешността и на южните земи на Америка, към Перу, Колумбия и Венецуела, т.е. към районите, в които са запазени предания за белите хора и за източните богове като Кетсалкоатъл, Виракоча, Кон и др. Откриването от първите европейци от колумбовата епоха[33] на черепи от бикове е указание за присъствието на викинги и на Антилските острови, тъй като до появата на испанците в тези райони не са отглеждани крави и друг едър рогат добитък.

Пътят на викингите на юг край бреговете на Южна Америка бил открит, след като са си поставили задачата да изследват според мен Скалистите планини и Кордилерите на юг, може би до далечните земи на Антарктида. Задачата пред дръзките мореплаватели според текстовете в сагата за Ейрик е толкова мащабна, че може да се равнява само със замисъла на Фернандо Магелан след откриването на Америка. При това намерението да се изследват планините предполага не само крайбрежни плавания, а и проникване във вътрешността на новите земи, т.е. проникване във вътрешността на континента на север и на юг от Панамския провлак.

Мексиканските сюжети за еднокраките божества Хуракан и Тескатлипока заедно със скандинавското съобщение за „Еднокракия“ и със съобщението за плаване на север, към Отточния фиорд, както и съобщението за откриване на нови планини, които могат да бъдат само Източните Сиера Мадре в Мексико, и наблюдението, че викингите са стигнали от юг по река западно от Флорида до Апалачите, ни дава основание да смятаме, че викингите са открили Мезоамерика и път към Южна Америка и че са запазили откритието си в тайна. Винланд Добрия бил открит и скрит от северните германци.

Съществува още един мексикански сюжет, който се проследява в съобщенията за скрелингите, които живеели в пещери и ями.[34] Вероятно поради сходства в различните версии на сагите различните мотиви в първоизточника са били обединени. В „Сага за Ейрик Червенокосия“ вероятно е намерило отражение мексиканското влияние, известно като „южен култ“ или „югоизточен обреден комплекс“[35] в културата на скрелингите чероки. Това влияние се проследява в мотива за живота в пещери и е сходно с легендата на ацтекските племена за седемте пещери. Представата на ацтеките за седемте пещери е тяхна обща етногонична легенда.[36] Според общо предание нахуатлаките произхождали от седемте пещери и ако тяхната митология е повлияла на митологията на чероките, може да се допусне, че контактите между южните ирокези и ацтеките са били интензивни или че някога чероките са живеели в пределите на ранен мексикански племенен съюз в централните райони на Северна Америка. Естествено, възможни са и типологични сходства и само културен синтез.

Фиг. 32. по Р. Кинжалов. Кетсалкоатъл

Споменатите от пленените в Маркланд по време на обратния път на викингите към Гренландия имена на конунгите Авалдамон и Авалдидид също заслужават внимание. Според X. Ингстад те са без филологическо обяснение.[37] Без да се ангажирам с филологическо обяснение, считам, че името Авалдамон е сходно с името на единия от боговете на племената пуебло от Северно Мексико и днешните югозападни САЩ, с името на бог Авонавилона.[38] По стара традиция скандинавците смятали древните си богове за конунги. Такива били и синът на Тор — Один, и неговите синове — Скьолд и Ингифрейр. Според по-ранни представи на скандинавците преди XIII в. родоначалник на ранните царски династии бил самият Один. Поради това е естествено имената на боговете на скрелингите и имената на вождовете конунги да бъдат обединени или слети.

Присъствието на мексикански мотиви в далечния Североизток може да се обясни чрез майчината традиция, носители на която са момчетата при насилствените смесени бракове в ранната Лига на ирокезите. Смесването на два различни разказа поради южните мексикански мотиви в разказите на пленените деца допълва системата от аргументи за присъствието на викингите на Торфинн Карлсефни в Мексиканския залив.

Походът на викингите на юг и амбицията им да изследват новооткритите планини в „страната на еднокраките“, според нас в страната на кухуалите, позволява да се датира по-рано и миграцията на ацтекските племена. Около 1000 г., а не, както се смята, два-три века по-късно, четвъртото племе от ацтекската конфедерация населявало земите в най-южните склонове на Източните Сиера Мадре или в най-южните склонове на Скалистите планини при брега на Мексиканския залив. Между мексиканците и скандинавците европейци възникнали напрегнати отношения, един от видните гренландци бил убит от „еднокракия“ и след плаването на север от планините вероятно по посока на устието на р. Рио Гранде викингите решили да не рискуват повече в обширната страна на еднокраките. Първата война на мексиканските индианци с европейците завършила с победа за местните жители, но за военните рамки на този междуконтинентален контакт очевидно се криели далеч по-сложни отношения. Основания за подобна теза ни дават познанията на викингите за боговете на мексиканците, за племенните им имена и за тяхната география.

[1] G. Jones, A History of the Vikings, London, 1968, p.254, Map 10, p.271, Map 11, p.278, Map 12. ↑

[2] Вж.: Тур Хейердал. Древный человек и океан. М., 1982, с.113, с.329–330. = Thor Heyerdal. Early man and ocean, London, 1978. ↑

[3] „Грипла“, у Е. А. Мельникова. Древнескандинавские географические сочинения. М., 1986, с.158–159. ↑

[4] „Описание Земли“, у Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.77, 79. ↑

[5] „Описание Земли“, у Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.77, 79. ↑

[6] „Описание Земли“, у Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.77, 79. ↑

[7] Вж.: Е. А. Мельникова. Цит. съч. За други проблемът въобще не съществува. ↑

[8] „Сага о гренландцах“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, гл.VII, с.99. ↑

[9] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, гл.VIII–XII, с.118–125. ↑

[10] Хелге Ингстад. На запад към страната на виното. С., 1975, с.66. = Helge Ingstad. Vesterveg til Vinland, Oslo, 1965. ↑

[11] „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч., гл.IX, с.121. ↑

[12] „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч., гл.XII, с.125; срв.: X. Ингстад. Цит. съч., с.56–57. ↑

[13] Срв. достъпните у нас преводи от старонорвежки и от норвежки езици в „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч. и у X. Ингстад. Цит. съч., с.57. — „Сага за Ейрик Червенокосия“. ↑

[14] В известния биографичен филм за Жан Пол Виктор — „Пол Емил Виктор — мечтател на нашето време“, в първия епизод „Гренландия“ се описва ескимоското митологично същество тупилак от първите десетилетия на нашия век. За това митологично същество вж.: Кристиан Феет. Искусство коренных народов Северной Америки. М., 1985, с.187. фиг. 181. = Christistian F. Feest, Native Arts of North America, Tames and Hudson, 1980. ↑

[15] Kp. Феест. Цит. съч. ↑

[16] Срв.: P. В. Кинжалов. Тескатлипока. — В: Мифы народов мира. М., 1982, т.2, с.504–505. ↑

[17] P. В. Кинжалов. Тескатлипока. — В: Мифы народов мира. М., 1982, т.2, с.504–505.; срв.: Р. В. Кинжалов. Хуракан. — В: Мифы народов мира. Цит. съч., с.602. ↑

[18] „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч., с.122, глава X. ↑

[19] „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч., с.122, глава X. ↑

[20] „Описание Земли I“. Цит. съч. ↑

[21] „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч., с.121, глава IX. ↑

[22] X. Ингстад. Цит. съч., с.67. ↑

[23] „Сага за Ейрик Червенокосия“, у X. Ингстад. Цит. съч., с.57. ↑

[24] „Сага за Ейрик Червенокосия“, у X. Ингстад. Цит. съч., с.57. ↑

[25] „Сага за Ейрик Червенокосия“, у X. Ингстад. Цит. съч., с.57. ↑

[26] „Сага за Ейрик Червенокосия“, у X. Ингстад. Цит. съч., с.57. ↑

[27] „Сага за Ейрик Червенокосия“, у X. Ингстад. Цит. съч., с.57. ↑

[28] „Сага за Ейрик Червенокосия“, у X. Ингстад. Цит. съч., с.57. ↑

[29] Люис X. Морган. Първобитното общество…, С., 1946, с.243. = Lewis Н. Morgan. Ancient Sosiety or researches in the Lines of Human Progres from Savagery, throuth Barbarism to Civilization, N. Y., 1977; срв.: Acosta, The Natural and Mortal History of the East and West indies, Long, ed. 1604, p.499; Erera, General History of America, Long, ed., 1725, III, p.188; Claviegro, History of Mexico, Philadelfia, ed. 1817, i, p.119. За съжаление работите на Акоста, Ерера и Клавигеро ми бяха недостъпни. Мненията и цитатите на посочените автори са по книгата на Л. X. Морган. Цит. съч., с.243–244. ↑

[30] „Сага за Ейрик Рижия“, у X. Ингстад. Цит. съч. ↑

[31] „Сага за Ейрик Рижия“, у X. Ингстад. Цит. съч., с.52–53. ↑

[32] „Сага за Ейрик Рижия“, у X. Ингстад. Цит. съч., с.57. ↑

[33] Трудноприемливи са обясненията, че испанците биха сбъркали черепи на крави и бикове с останките на морско животно, бозайник от рода на тревопасните китове като ламантина или друго морско същество. Срв.: Христофор Колумб. Дневници. Варна, 1972, с.71, бел.1. Испанските моряци са познавали добре и китовете, и рогатия добитък — крави, бикове, волове. Черепите на ламантин, дори и частично запазени, трудно биха били сбъркани с черепите на едър рогат добитък. ↑

[34] „Сага за Ейрик Червенокосия“, у X. Ингстад. Цит. съч., с.57. ↑

[35] Кр. Феест. Цит. съч., с.24, 207. ↑

[36] Л. X. Морган. Цит. съч., с.244. ↑

[37] X. Ингстад. Цит. съч., с.81. За невъзможността досега да се уточнят областите, в които са се разгърнали срещите на викингите и скрелингите, виж констатацията на X. Ингстад на с.82. ↑

[38] А. В. Ващенко. Индейцев Северной Америки мифология. — В: Мифы народов мира, М., 1980, т.1, с.512. ↑

Гренландски нормани и ескимоси

Съществуването на европейски — старонорвежки и по-късно исландски, гренландски и датски, колонии в новите земи е безспорен факт. Малко народи са направили толкова много за опознаването на огромни райони от земното кълбо. Чак до времето на Великите географски открития португалци, испанци, италианци, французи, холандци и англичани са използвали пътищата на викингите сред безкрайните простори на северните морета. Исландският път до Гренландия, откриването на о. Нюфаундленд от венецианеца на английска служба Джон Кабот, походите на европейските ескадри на северозапад при сравнително по-лесно достъпната огромна брегова линия на Америка и на днешните САЩ и Канада показва, че първо е било ползвано вече известното знание.

Историческите заслуги са несъмнени, но какво е станало с немалкото колонисти от Гренландия на границата между XVI и XVII в.? Сведенията за тях изведнъж изчезват около 1500 г. Една от причините за упадъка се търси в разорителните набези на английските пирати — според приведен от О. Колоруд писмен текст на документ от папа Николай V римският първосвещеник пише за пиратските набези през 1448 г. следното: „От близколежащите езически брегове преди 30 години се появи флот на варварите, които извършиха жестоко нападение над местните жители и разориха с огън и меч земята им със свещените постройки така, че останаха само девет църкви в най-глухите и недостъпни планински места. Нещастните жители от двата пола, особено тези, които смятали за достатъчно здрави и издръжливи за носене на тежкото бреме на робството, тираните отвлекли в неволя в своята страна. Но… с течение на времето на много им се удало да се върнат от неволята в родните предели и тук-там домовете са възстановени. И затова сега те желаят да възродят и продължат богослужението“.[1]

Това събитие станало през 1418 г., а през 1432 г. Англия и Норвегия сключили договор за прекратяването на набезите на английските пирати над гренландските колонии, пише Тур Хейердал.[2]

Но тезата за погубването на гренландските колонии от набезите на европейски, включително и английски пирати, не е убедителна. Папа Николай V едва ли е имал причини, поради които би заменил думата пирати с „неутралното“ название „варвари“, които при това дошли не от далечни, а от близко лежащите езически брегове.

Вероятното познаване на водите и бреговете между Гренландия и Америка от английски пирати не е невъзможно. Но по-късните експедиции на Джон Кабот и на Себастиан Кабот, както и на други английски мореплаватели показват, че Англия открива Америка не като Винланд, а като междинна спирка на запада към страните на подправките, към Индия, Китай и Япония. Въпреки интерпретациите на сагите и сведенията за възможна метисизация в тях,[3] реакциите на първите следколумбови мореплаватели от Европа в Америка при среща с „бели“ или светли индианци показват, че нито англичаните, нито французите, нито испанците и португалците са знаели за новите земи или поне не са ги приемали като нови земи, различни от някакви северни острови по морския път на исландците.

Изненадващите географски познания на викингите нормани били непознати на Европа от XIV–XV в. от н.е., а най-вероятно и на скандинавските страни метрополии. При това набезите и плаванията на гренландци и исландци по речно-езерната мрежа на Северна Америка показали убедително на самите нормани, че новите земи се владеели от мощни племена, срещу които техните военни сили били безпомощни поради малобройността си, безграничните пространства, липсата на укрепления и територии плацдарми, организирани според производствените възможности на Европа. Норвегия, Швеция и Дания имали достатъчно сериозни вътрешни проблеми, незначителен демографски натиск към новите земи и незаинтересована за нови завоевания извън пределите на Европа държавна политика. При това чрез кралския монопол върху търговията и пътуванията изолацията на гренландското население от Европа облекчила натиска на ескимосите върху норманските поселения. Натискът на представителите на култура Ингасук през XIV–XV в. върху норманска Гренландия бил несъмнен, но въпросителните в историята остават.

Историята твърде често е използвана за политически спекулации. Първоначално европейските колонизатори и мисионери на Гренландия използват идеята за „вината на ексимосите“, след това историци и пътешественици като Р. Амундсен и X. Ларсен „оневиняват“ ескимосите, като приписват на жителите на новите земи традиционно и характерно миролюбие. Независимо от това обаче археологическите свидетелства показват добре кой унищожава норманското присъствие на територията на Гренландия. Според X. Ларсен наличието на европейско-нормански по произход предмети в северните спрямо норманските граници ескимоски земи е свидетелство за зачестилите през това време походи на норманите на север. Същото мнение авторът изказва и за изработените в ескимоски стил фигурки, облечени с нормански облекла, отново по находката от боклучна яма на о. Ингасук.[4] Норманското влияние се проследява и в няколко предмета, които по начина на изработка са характерни за Европа. Но най-вероятно това влияние е било с характер, различен от културния обмен между контактуващите общности. В същата яма от о. Ингасук са открити и парчета от камбани. Интерпретацията им като следи от походите на викингите на север е повече от неубедителна.[5] Но тъй като не са известни и ескимоски християнски църкви от времето на норманската колонизация на Гренландия, остава само възможността тези находки да се обяснят като свидетелство за разрушителните походи на ескимосите. Няма европейски или „туземен“ народ от Стария и Новия свят, който да не е преминал през сходни условия на обществено и политическо развитие. Именно в този смисъл абсолютизирането на европейското като „потърпевшо“ или на „аборигенното“ като миролюбиво и неспособно на насилие начало е истински „европоцентризъм“. Светът не се ориентира по развитието на Европа, не се развива като Европа, а по собствени, твърде различни пътища, които не се вписват в материалистичната концепция за обществено-икономическите формации — това са основните принципни положения на противниците на формационното развитие по петчленния модел от първобитното общество, робовладението и феодализма до следващите капиталистическо и комунистическо общество. Както се вижда обаче от интерпретацията на конкретния материал, „миролюбието на туземците“ и „колониализмът на европейците“ не могат да бъдат основен мотив в работите на противниците на „европоцентризма“. По пътя си към цивилизация, задържана за дълго от европейската колонизация (френско-английско-руска) ескимосите и индианците от Новия свят преминават и през стадия на военната демокрация в специфичните за Крайния север форми. Военното напрежение между ескимосите и норманите е с характер на война, подобна на войните между варварите и цивилизациите от Ранното средновековие или дори през древността в Азия, Европа и Африка. Походът на войски от източните поселения Естербюгден под предводителството на епископ Ивар Бардсен през 1350 г. срещу нахлулите в западните поселения скрелинги ескимоси, т.е. във Вестербюгден, е показателен пример за това как се интерпретират историческите сведения и колко несигурни могат да бъдат различните тези. X. Ингстад смята, че селището, на помощ на което се притекли войските на епископа, било напуснато от жителите си, тъй като нямало никакви следи от битки, а добитъкът скитал, изоставен в околностите. Ако причината за нападението били ескимосите, те биха изклали добитъка за месо, настоява X. Ингстад.[6] Действително след пристигането си моряците войници от Източното поселение, от Естербюргд, не намерили нито един човек във Вестербюгден, бил той християнин или езичник, а само „подивял добитък и овце“.[7] Това сведение, известно в препис, е на свещеника Ивар Бардсен, който съобщава за това, че през 1342 г. в западната част на Гренландия настъпили най-сериозни промени. Обезлюдяването на значителна част от Гренландия на норманите вероятно е нарушило цялостния живот на общността, довело е до разрушаване на стопанския потенциал, до демографска криза с всички последствия за възпроизводството и на населението. Но ако за съвременния изследовател е неразбираемо изоставянето на домашните животни от ескимосите, то остава неясно защо изоставянето на добитъка от викингите се приема за нормално? Та нали скотовъдството е основата на стопанския им живот в трудните условия на Севера? А норвежците, следователно и гренландците, са отглеждали и одомашнени елени. Ето какво съобщава „Грипла“: „Гренландия, както се смята, се намира по-северно от тези земи… Що се отнася до елените, които имат знак на ухото или белег на рога, подобно на тези овце, които белязват в Норвегия и които извеждат [на пасища] така, че главата се скита в Трондхейм, а друга в Берген, то [тук в Гренландия] ще се намерят още много други [глави]“.[8]

Текстът от „Грипла“ позволява да се представи по-добре стопанския живот на гренландците нормани. Въпреки че за изследователите този текст е неясен и се свързва с културологични интерпретации, той е твърде стопански и обикновен.

Поясненията на Е. А. Мелникова показват доколко един стопански текст, свързан с общинните и частнособственическите отношения, може да бъде интерпретиран културологично: „Смисълът на пасажа не е напълно ясен. Той вероятно е основан на използването на поверието, че две глави от някакво домашно животно предзнаменуват бързия ръст на стадото и изобилието на добитъка (срв. в «Сага за Храфнкел» Годи Фрейр…). Възможно е тук да се противопоставя изобилието на овце и елени в Гренландия на тяхното по-малко количество в Средна Норвегия“.[9] Проблемът очевидно е по-друг — Трондхейм е административен център на фюлка Хъордаланд в Централна Норвегия през Средновековието. Характерното за Норвегия пасбищно скотовъдство включвало и островите и поради широко разпространеното колективно общинно използване на горите и пасищата и поради колективния риболов[10] сведението от „Грипла“ очертава стопанските райони на средновековна Норвегия, в които белязан добитък бил пуснат на свобода на пасища, разположени твърде далеч от населените места и административни центрове.

Аналогична картина в Гренландия изключва възможността за еднозначно определение на сведението за нормански добитък, останал извън погледа на ексимосите, като несъмнено свидетелство за мирни отношения между двете различни етнически групи. Сведенията за това, че не е имало война и нападение на скрелинги ескимоси над конкретното гренландско поселение са неоснователни. Ако се вземе предвид и това, че войска от западната част на норманска Гренландия не се споменава, т.е. че войската опълчение е самият народ, то тогава става ясно, че норманите не са били готови за война с ескимоския Север. Това може да обясни предаването в плен на очевидно значително селище. В негова помощ тръгва войска, опълчение от далечния гренландски Изток. А това е разстояние, което е по-дълго от диагоналните разстояния между крайните областни градове например на България по времето на Симеон или Иван Асен II, т.е. от Черно до Адриатическо море. Времето за спасителния поход очевидно е било недостатъчно, за да пристигнат навреме източните нормани. И тъй като културата Ингасук се появява в Запада на Гренландия около средата на XIV в. и се утвърждава в Изтока след около още един век,[11] то съдбата на норманите очевидно е в пряка зависимост от колонизацията на южната част на острова от ескимосите. Европейците, които първоначално заселили незаета от скрелингите територия, се оказали в позицията на туземци. Китоловно-риболовните и скотовъдни дейности на ескимосите изисквали по-студения северен климат, а свързаните с традиционните европейски форми на животновъдство нормани предпочитали юга. Едва след напредването на обществените отношения при ескимосите и след превръщането на европеизирания Юг в обект на агресия поради развитието на стопанството, търговията и липсата на войска, отделена от народа, конфликтът между бели и скрелинги станал неминуем.

Не е случайно, че след около два века, в началото на XVII в., учен епископ[12] съобщава, че норманите преминали във вярата на американските индианци. Убеждението, че не е имало битка между ескимоси и нормани, вероятно е достигнало Европа във връзка със събитията, които се опитал да предотврати епископът на далечните източни провинции. Рационалният момент в това съобщение е в това, че се отбелязва крушението на Църквата, че пленниците — тогава смятани за вероостъпници, били преминали във властта на друго вероизповедание.

Писмото на папа Николай V от 1448 г. съдържа редица интересни моменти, които показват, че не пирати са причината за унищожаването на гренландската земя на викингите. Папа Николай V пише, че от близколежащите брегове преди 30 години се появил флот от варвари. Тъй като вътрешността на Гренландия била незаселена, а ескимоските култури се придвижвали по крайбрежието, става ясно, че нападателите не са били англичани. При това като християни те не биха били наричани варвари. Местните земи били разорени с огън и меч (изразът „с огън и меч“ не означава, че варварите са използвали мечове). Разоряването на земите със свещените постройки показва, че били атакувани административно-религиозните центрове на огромна площ. Били разрушени много от 16-те действащи църкви. Едва девет църкви били запазени в отдалечените и недостъпни места — очевидно предимно в източните поселения. Като се има предвид, че ескимосите първоначално се установявали по крайбрежието и дори от външната крайморска страна на фиордите, а норманите оставали от вътрешната страна, към материка, и като се знае, че дължината на фиордите във вътрешността на сушата често надхвърля десетки километри, а в Гренландия заливите са с дължина стотици километри, става ясно, че наблюденията на археолозите за крайбрежното усядане на ескимосите и на норманите,[13] които владеели вътрешните райони, съвпадат с данните за стопанството на туземците. В този смисъл „прилежащите брегове“ вероятно означава не само бреговете, населени предимно с ескимоси на север, но и бреговете от външната, граничеща с открито море брегова ивица. Причините за това разпределение от гледна точка на стопанството на двете общности изглеждат така: добивът на риба през зимата бил по-успешен в по-откритите крайбрежни води, където ескимосите ловували през пробивани в леда дупки. През топлите месеци китоловният занаят също изисквал постоянна връзка с открити води. Норманите отсядали в по-закритите и по-вътрешни райони, тъй като в Гренландия растителността устоявала само в по-закритите от вятъра местности. Естествено, подобни местности е имало и покрай морето, но те са били обект на агресия от ескимосите по време на натиска им на юг. Тези области първи били отстъпени на ескимосите „Ингасук“.

Според папа Николай V нещастните жители от двата пола — особено тези, които били здрави и издръжливи — били отвлечени в робство, но с времето на много от тях им се удало да се върнат в родните места. Следователно връщането на част от отвлечените не е ставало през далечните простори на Атлантическия океан. Пиратите в нито една страна не са склонни да пускат или да позволяват бягството на големи маси „плячка“. При това развитите форми на средновековно робство едва ли са допускали освобождаването на много роби. При това през XV в. в Европа робството съвсем не е било поощрявано, а авторите, които смятат, че Норвегия и Англия са сключили договор, не отчитат и не посочват клаузи за връщане на роби или пленници. Освен това в интерпретацията на Т. Хейердал смущава и обстоятелството, че времето, за което Норвегия е посочена като самостоятелно кралство, има друго историческо съдържание.

От 1397 г. Дания, Норвегия и Швеция станали една държава чрез сключената в Калмар (Швеция) уния, в която имала политическо върховенство и превес могъщата Дания.

След завръщането си отвлечените от „тираните“ роби не само възстановили домовете си, но и изявили желание да „възродят и да продължат богослужението“. Последното съобщение позволява да се разбере защо в боклучна яма от XIV в. на о. Ингасук са открити парчета от камбани. Разрушените свещени домове е трябвало да бъдат създадени отново, оборудвани и осветени. Дали това желание е осъществено остава неясно. Най-вероятно не, тъй като етническата характеристика на населението на Гренландия през XV в. стремително се променяла. Културата Ингасук се разпространила от западната и югоизточната страна на огромния остров и само в удържащия натиска на ескимосите Остербюгден християнството се задържало до края на XV в.

Изследователите неслучайно търсят следите от потомците на викингите. Ако те са се върнали в Исландия, Норвегия, Дания или Швеция, това би станало известно на средновековните историци, съчинители на саги, на администрацията на Калмарската уния. Оценките на средновековните и съвременните изследователи обаче клонят към друго решение. За съжаление светлокожите жители на о. Нюфаундленд — индианците беотуки, са изтребени от съседите си от юг — микмаките, с помощта на европейците, които въоръжили войнствените индианци с огнестрелно оръжие.

И все пак каква е била съдбата на белите индианци, ескимоси, или обобщено казано с езика на християнска Европа — на белите езичници? X. Ингстад съобщава за бели туземци, според Джъкоубс Бастълдъс „нови Бакалаос е студена земя, чиито жители са езичници и се кланят на слънцето, месеца и на разни божества. Те са бели и много нецивилизовани…“; според цитиран текст на Жан Алфонс „те имат висок ръст, правилно телосложение, кожата им е много бяла, но всички ходят голи. Ако бъдат облечени като французи, ще бъдат толкова бели и светлокожи като тях“. X. Ингстад обръща внимание и на една карта, издадена във Венеция през 1547–1548 г. от Пиетро Андрея Матиоли, на която е написано: „Тера Нова, земята на треските е студен край. Туземците са езичници — едни се кланят на слънцето, други на месеца и на разни божества. Те са светлокожи, но са диви. Според португалския пътешественик Дамиану Гоиш, който съобщава за пленени на о. Нюфаундленд 57 туземци, жителите на тази страна са варвари и нецивилизовани почти като туземците в Санта Круш, с тази разлика, че са бели, но под влияние на студа кожата им потъмнява, като остареят“.[14]

X. Ингстад привежда и сведения за португалския корабоводител Гашпар Кортереал, който отвлякъл бели туземци, у които намерил и парче от меч, италианска изработка.[15]

Р. Хенинг е обобщил данните за белите жители на Америка. Особено сериозно е наблюдението на Ал. Хумболт за „белезникавата и често синеока народност тускарора“ (едно от ирокезките племена — б.а. Н. Н.). Съществуват и още сведения за бели ескимоси от Бафинова земя, за бели калифорнийци, за бели мандани, родствени на сиу, и сведения за други народности.[16] Естествено, съществува и определен и често твърде категоричен скептицизъм и отказ да се приемат подобни сведения по друг начин, освен като фантазия.[17] Сведенията за бели индианци, особено тускарора, и за бели калифорнийци са твърде важни за темата, която се изследва в тази книга. Ако не се спираме на тях, то е поради това, че сме поставили акцент върху възможностите, които се съдържат в текстовете на историческите извори. Естествено, възможно е не всички сведения за бели туземци, за индианци или ескимоси със сини и светлокафеви очи и с руси и пепеляви коси да са достоверни. Но дали сведенията за бели туземци са само мит? Разумно е и мнението, че съобщенията за бели хора или за блондини от доколумбовия период имат като предистория не само пътешествията на викингите, но и на много други северни народи. Предисторията на блондините от доколумбова Америка, включително и на блондините от Калифорния и Южна Америка,[18] естествено съществува, но трябва да бъде демонстрирана или отхвърлена с научни средства. Скептичното отношение към традицията на древните и по-късните индианци е оправдано само отчасти. В съвременния, бързопроменящ се свят (поне от последните два века) религиозните промени и промените в бита и легендите на ескимоси и индианци често са кардинални. Етнолозите и антрополозите отчитат непрекъснати промени дори във функциите на митологично-религиозните персонажи. Това означава, че част от религиозно-митологичните представи на едно или две-три поколения се подменят, изменят или се развиват до създаването на съвършено нови представи.

Запазените сведения за военни сблъсъци между нормани и ескимоси очевидно се идеализират. Според привържениците на теорията за мирния характер на ескимоския народ съобщаваните сведения за военни сблъсъци и отвличане в плен или робство противоречат на характера на ескимосите и следователно са измислица. Според привържениците на идеята за унищожаването на норманска Гренландия от ескимосите, това е станало именно по военен път. В една ескимоска легенда (за съжаление твърде осъвременена с модерни сведения) се говори за състезание между бели и ескимоси, които дотогава дружили помежду си. Един ескимос и един норман (!) се състезавали в стрелба с лък и въпреки че дружили, загубилият състезанието скочил от високата 1200 м отвесна скала Писигсарфик при фиорда Готхоб, а съплеменниците му напуснали областта. До нашата съвременност са запазени и предания за кръвопролитна битка при Писигсарфик между брадатите, както те наричали норманите според Г. Ерш, и ескимосите.[19]

Без да отричаме ролята на войната в ранните контакти на ескимосите с алгонкините, с европейците преди Колумб и с европейците след Великите географски открития, смятаме, че липсата на възможности за развитие на произвеждащо стопанство при гренландските ескимоси е задържало и интереса им към продуктите на произвеждащото стопанство на норманите. Но повод за военни действия е имало — норманите и ескимосите в Гренландия били еднакво заинтересовани от богатите риболовни участъци и ловни полета.

В специализираната литература военните конфликти между ескимоси и гренландски нормани се подценяват, но те не са незначителни. В „Готските анали“ от 1379 г. до нас е достигнал следният запис: „Скрелингите тръгнаха на война с гренландците, убиха 18 мъже, взеха в плен две деца и ги направиха роби“.[20] Присъствието на две деца подсказва, че става дума за нападение над селище, отделни ферми или група от селища. Отсъствието на съобщение за пленени и убити жени на свой ред подсказва, че норманите са успели да евакуират семействата си преди и по време на нападението. Убийството на 18 мъже е незначително според мерките на тогавашна Европа, където воюват многохилядни армии, но са от значение за една неколкохилядна колония, чието население е разпръснато на огромна територия.

Във всеки случай няма сведения за завладяването на норманските колонии от ескимоси, а само за военни сблъсъци, нападения и отвличане очевидно в кратковременно робство, от което част от пленените се завръщали. Други очевидно напуснали Гренландия и се преселили във Винланд или в други земи, населени със скрелинги индианци. Но тези процеси се извършвали в течение на векове и не са резултат от еднократен акт. Гренландия била изолирана от Европа със сила, чрез кралски монопол върху пътуванията и търговията и вероятно сама е решавала съдбата си. И ако в съобщението на Гисле Одсон за това, че гренландците емигрирали при американските езичници, несъмнено има рационално зърно — временна или постоянна миграция на част от населението, то не свидетелства ли „аргументът на мълчанието“ за завръщането на гренландците ако не в Норвегия, то в Исландия? Та нали норвежките, датските и шведските крале въвели кралския монопол над пътуванията не само до Гренландия, но и до Исландия. Нито исландците, нито гренландците не са били задължени са отчитат контактите си в нарушение на кралските забрани, а за опитните моряци имало много възможности да заобиколят контрола на централната власт.

Ако една част от населението на норманска Гренландия не напуснало земите си, то друга част се преселила в Америка, а трета част се изтеглила в Исландия и по-малко вероятно по северните острови около Англия и Ирландия. Вероятните следи на наследниците на норманите от Гренландия могат да бъдат открити не само в щатите на САЩ Дакота, Минесота и Уискънсин, но и в разположените на север от тях щати на Канада Манитоба и Саскачеван. Населението на канадските провинции, което говори на езика оджибве, се отличава със северни черти: „синеоки, брадати хора“. Тези синеоки индианци се смятат за потомци на „горските скитници“, които били синове на Бретан и Нормандия,[21] т.е. със северен нормански антропологичен тип. Интересно е, че „горските скитници“ от Нормандия и Бретан избрали същото място, което са овладели техните родственици, викингите, или поне същото място, което са проучвали те. Брадатите и синеоки хора, които открива С. Дюдни в Канада, живеят на западното крайбрежие на ез. Нипигон, там, където археолозите открили погребение на викинг. И ако това съвпадение носи елемент на случайност, както и това, че на юг от канадските бели индианци живеели също индианци със северни, скандинавски, а не келтски черти, то въпросът за произхода на манданите — защо на изток от вътрешните райони няма „следи“ от „горските скитници“, е основателен. Р. Хенинг поставя въпроса така: „Впрочем, ако мнимите «горски скитници» на Фридерици действително са оставили през XVII в. синеоко потомство, то защо те не са оставили такова потомство в Уискънсин, където френските търговци се появявали твърде често?“ Р. Хенинг обръща внимание и на сходството между архитектурата на домовете на манданите и на норвежците и шведите само от средновековния период.[22] Аналогичен въпрос може да се постави и за по-северните синеоки индианци — защо френските трапери не са оставили „наследство“ в Уискънсин и в земите на юг от Великите езера, чак до долното течение на р. Мисисипи, които до времето на Наполеоновите войни са принадлежали на Франция?

Фиг. 33. по Дж. Кетлин. Мандани — мъже и жени.

Възможно ли е норманският произход на светлокожите индианци да е покрит от по-късен нормандски и бретонски „пласт“? Това е въпрос, на който могат да отговорят само археолозите и ентографите, ако се заемат с проблема за етногенезата на метисите от Саскачеван и Манитоба.

Наличието на северни антропологични черти у американските индианци не може да се свърже изцяло с еднократна миграция от Гренландия в Америка. Определено вина за загубването на голямата северна колония имат феодалните крале на Норвегия и Дания и провежданата от тях политика, която очевидно е била в разрез със свободолюбивия характер на норманите. Друга причина за изчезването на норманските кораби са набезите на ескимосите.

Обяснението, че гренландците сами са чупили бронзовите камбани на църквите си, за да търгуват с ескимосите, понеже били изпаднали в страшна криза,[23] е в наивно противоречие с мирогледа на средновековния човек. При това едва ли парчетата от камбани като предмет на обмен с норманите биха били хвърляни от ескимосите в боклучни ями.[24]

Тези две важни обстоятелства — блокадата от страна на далечната метрополия и натискът на ескимосите, които мигрирали на юг, принудили гренландците да търсят изход на запад, към Винланд. Това довело до западане на колонията. Интересни християнски мотиви откриваме в преданията на манданите. Ето какво пише Р. Хенинг: „В едно предание на манданите се говори, че герой от племето бил белият човек, който пристигнал в тяхната страна с кану. През тези времена, когато още нито един чужденец, бил той преселник или мисионер, не бил намерил пътя към тях, манданите разказвали за добрия спасител, за непорочното зачатие, за мъките и смъртта от вражеска ръка. Те знаели една история за Христос, която очевидно била преразказ на библейската притча за чудесното (приказното) нахранване на 5000 човека, вярвали в дявола, разказвали за греха на прародителката на човешкия род, за потопа, за спасилия се ковчег и за изпратения от него гълъб, който донесъл клонка от върба, и т.н.“.[25] Тези представи на индианците мандани поразили последния истински изследовател на неоткрити земи в този район — французина Ла Варндри.[26] И ако в Евангелието от Матей (гл.14, 17–21) се говори за „пет хиляди мъже, освен жени и деца“, то не става ли дума в манданския вариант за петхилядната норманска общност на гренландците, която не се дели на мъже, жени и деца?

Съседите на манданите — племената на чернокраките, имат сходна легенда, която е запазена в романизирана книга на Д. У. Шулц, известен и с името Апикуни. В разказа „Гладната земя“ е преразказана легендата на едно от племената на чернокраките — пикуни, за създаването на света. Преразказваните думи на Червения орел са следните: „Всички нас ни е сътворил Старецът. Аз не зная кой е създал него самия, но той е съществувал винаги. Той е бил и е нашият бог. Наричат го Стареца не защото той е стар. Боговете никога не остаряват, те са вечни. Нашите далечни предшественици го наричали така, зашото той изглеждал като старец. Той има сини очи, бяла кожа, а косите му са с цвета на небето преди изгрева на слънцето. И така, след като Старецът сътворил целия наш свят, и равнините, и планините, големите езера, реките и ручеите, растенията и всевъзможните треви, и различните зверове, след всичко това той ни е сътворил и нас. По-точно, сътворил е нашите прабащи и прамайки“.[27] Апикуни е описал действителност от края на XIX и началото на XX в., а първите бели хора в района на чернокраките се появяват едва през 1738 г., по време на изследователската експедиция на Ла Верандри, и то в земите на манданите. Традицията на чернокраките, представена от Д. У. Шулц, дели времето на няколко периода: време на съседство с племето кри, време на поява на белия човек (не на Стареца) и период след сътворението, когато чернокраките мигрирали от север на югозапад.[28] По време на тази миграция според преданието се създали и племената на чернокраките и кайна. Историческата памет на индианските народи и конкретно на чернокраките обхваща по-голям период от времето на появата на Ла Верандри и Макинтош (1773) до втората половина на XIX в. Индианците си спомнят времената на пребиваването си на североизток като съседи на крийките и преселването си — събития, станали преди появата на „белия човек“. Затова вероятно интерпретацията на преданието за Стареца като свързано с англо-френските колонисти от XVIII–XIX в. е невъзможна. А и самите чернокраки различават добре Стареца от „идването на белия човек“. Старецът е бог, а белият човек е обобщено название на европейските колонисти след епохата на Колумб и изследователите на американския Север. Поне в северната част на Северна Америка тази правена разлика е добре засвидетелствана. И тъй като времето на съществуване на племената на чернокраките и времето на отстъплението им на запад под натиска на крийките в началото на XIX в.[29] обхваща периода, в който те са живели на север преди XIX в., очевидно представата за Стареца е формирана в райони, гранични със земите на манданите. В този период от време племето на чернокраките несъмнено е съществувало и индианското предание пази спомена за това. Но тъй като племенната история е по-продължителна към XIX в. от времето, в което в земите на манданите и техните съседи чернокраките идват първите бели с Ла Верандри и с Макинтош, несъмнено познанията на индианците за белите хора, така добре представени в преданието за Стареца, са далеч по-древни. И тъй като няма никакви основания да се свържат с белите хора от следколумбовата епоха, единствената възможност за обяснение са етническите и обществените контакти между местните жители на Америка и норманите викинги.

В преданията за Стареца християнските моменти също са твърде значителни, но определени различия с християнските текстове подсказват не само трансформации под влияние на индианската специфика, но и твърде дълъг период на откъсване от влиянието на богослови.

Един от тези моменти е идеята за пришествието: „Като ни сътвори и като ни даде най-добрите земи за лов, Старецът тръгна на запад, като ни каза, че непременно ще се върне. И ето, ние чакаме, защото той може да се върне по всяко време“. Завръщането на Стареца не се свързва с есхатологични моменти за свършека на света и Страшния съд. Друг момент с най-вероятен християнски произход е направата на човека от глина: „Един ден Старецът решил да направи една жена и едно дете: и така сътворил от глина жена и дете, неин син. След като придал на главата човешки вид, й казал: «Трябва да станеш човек». Глината в калъпите за четири дни се превърнала в хора“.[30]

В мита за сътворяването на човека от Христос процесът на творението не е толкова продължителен и първо е създаден мъжът. В индианския мит различието е значително — първо са създадени майката и детето. Трети момент, сходен с представата за смъртта като явление в живота на хората, в християнските вярвания е свързано с любопитството и действията на жената. Тя поставила пред Стареца въпроса: „Как ще бъде, вечно ли ще живеем и няма ли да имаме край?“. Старецът поставил условие и изборът и действията на жената определили смъртността на хората. Четвърти момент с определено християнски облик. Като лежал на земята, преди да създаде хората, старецът очертал с тялото си кръст, който отбелязал с камъни скали: „И като лежал по гръб, проснат, с разперени ръце на земята, отбелязал с камъни очертанията на тялото си, на главата си, на ръцете си, на краката си и на всичко“.[31]

Съмнения във верността на преданията, които се свързват с доколумбови влияния с християнски характер, са възможни. Но освен при манданите и чернокраките, християнски, доколумбови по време на проникване в Америка черти съществуват и в културата на ирокезите, както ще се опитам да покажа.

Съдбата на Гренландия на норманите очевидно е била в ръцете на самите гренландци, които поддържали връзки с Исландия, с Винланд и с другите земи на Америка: „Тогава дойде също кораб от Гренландия … На него имаше 17 човека и те плуваха за Маркланд…“. Годината на това събитие е 1347. Животът на норманите продължавал между Гренландия и вътрешните земи на американския континент.

[1] О. Kolsrud. Diplomatariun Norvegicum, Oldbreve til Kundskab om Norges indre og ydre forhold … i Middel alderren. Christiania, 1913; цит. по: T. Хейердал. Древный человек и океан. М., 1982, с.115. ↑

[2] Т. Хейердал. Цит. съч., М., 1982, с.114. ↑

[3] Въпреки възприеманото мнение за метисизация, основано на съобщението за мъж с брада, който съпровождал две жени и две деца, в „Сага за Ейрик Червенокосия“, глава XII, се говори за „скрелинг мъж с брада“. Твърде спорно е дали само брадата е надежден признак за подобни изводи през доколумбовата епоха. ↑

[4] X. Ларсен. Гренландия. — В: сб. „Гренландия“. М., 1958, с.187 и сл. (перевод с датского). ↑

[5] X. Ларсен. Гренландия. — В: сб. „Гренландия“. М., 1958, с.185. ↑

[6] Вж.: X. Ингстад. По следам Лейва Счастливого. Л., 1969, с.32; срв. текста у Р. Хеннинг. Неведомые земли. М., 1962, т.III, с.314, с коментар на с.328 и сл. ↑

[7] Р. Хенинг. Цит. съч. ↑

[8] „Грипла“. Цит. съч. ↑

[9] Е. А. Мельникова. Цит. съч., с.160, бел.7–8. ↑

[10] X. Ларсен. Цит. съч., с.187–191, с позоваване на мнението на археолога Т. Матиассен. ↑

[11] X. Ларсен. Цит. съч., с.187–191, с позоваване на мнението на археолога Т. Матиассен. ↑

[12] Р. Хенинг. Цит. съч., с.314. ↑

[13] X. Ларсен. Цит. съч.; А. Ное-Нюгорд. А. Розенкранц. Геологическое строение и формы поверхности. — В: сб. „Гренландия“. М., 1953, с.87 (перевод с датского). ↑

[14] X. Ингстад. На запад към страната на виното, с.230–231. ↑

[15] X. Ингстад. На запад към страната на виното, с.230–231. ↑

[16] Р. Хенинг. Цит. съч., с.318 и сл., с.345. ↑

[17] И. П. Магидович. История открытия и исследования Северной Америки. М., 1962, с.46. ↑

[18] Р. Хенинг. Цит. съч., с.345. ↑

[19] Р. Хенинг. Цит. съч., с.330. ↑

[20] Р. Хенинг. Цит. съч., с.413. ↑

[21] С. Дьюдни. Они делились, чтобы выжит. Коренные народы Канады, анотация на О. В. Почагина. — В: сб. „Североамериканские индейцы в прошлом и настоящем“. М., 1985, с.144–145. = S. Dewdney. They shared to survive. The Native people of Canada, Toronto, 1975, p.97, p.116. ↑

[22] P. Хенинг. Цит. съч., с.345. ↑

[23] И. П. Магидович. Цит. съч., с.29. ↑

[24] Вж.: X. Ларсен. Цит. съч., с.185. Находката от боклучната яма на о. Ингасук, култура Инутсук, съдържа най-ранни сведения за нормански вещи толкова далеч на север. Сред тях има играчки, везано облекло, игрални кости, кукли от кост и дърво в ескимоски стил, но с нормански дрехи. Присъствието на струговани игрални кости изключва ескимоско подражание поне на част от находките. ↑

[25] Р. Хенинг. Цит. съч., с.319. ↑

[26] Р. Хенинг. Цит. съч., с.320. ↑

[27] Д. У. Шулц (Апикуни). Ошибка одинокого бизона. М., 1990, с.422. ↑

[28] Д. У. Шулц (Апикуни). Ошибка одинокого бизона. М., 1990, с.422–423; срв.: В. П. Климентов, Брэроу. Индейцы и белые: Анализ самосознания обеих этнических групп и их взаимоотношения (Braroe, N. W. Indian and white Self image and interaction in a Canadian plain community. — Stanford (Cal.), 1975. — В: Североамериканские индейцы в прошлом и настоящем. М., 1985, с.242. ↑

[29] В. П. Климентов. Цит. съч. ↑

[30] Вж.: с.Фейхоо. Американска митология. С., 1994, с.19. ↑

[31] Вж.: с.Фейхоо. Американска митология. С., 1994, с.18. ↑

Езическите корени на съвременната теория за мира и демокрацията

Във времето на непрекъснати войни — и преди създаването на държавата, и след създаването й, обществената несигурност постоянно е активизирала идеите за мир. И въпреки че тези идеи постоянно са били нарушавани, тяхното съществуване никога не е било подлагано на съмнение. В повечето или в почти всички случаи за нарушаването на мира са обвинявани враговете, които винаги са определяни като вандали, варвари, диваци, неверници, езичници, гяури и т.н.

През 1744 г. ирокезкият вожд Канасатего говорил пред чиновници в американските колонии. Неговите думи се смятат за първата идея за обединение на колониите и за създаване на американска държава, основана на демократични принципи. Думите на гордия оратор са следните: „Нашите мъдри прадеди учредиха Съюз и Дружба сред Петте племена. Това ни направи силни; това ни предаде голяма Тежест и донесе Властта над съседните племена. Ние сме мощна Конфедерация и ако вие се възползвате от същите методи, от които са се възползвали и нашите мъдри прадеди, вие ще достигнете също такава Сила и Мощ. Затова, каквото и да се случи с вас, не тръгвайте един срещу друг“.[1] Американските колонисти оценили по достойнство съветите, за съжаление и с типично колонизаторско „благородство“. Б. Франклин станал първият изразител на внушената от индианците от първобитното комунистическо общество идея: „…шест племена на най-невежи езичници съумяха да създадат съюз и да го управляват по такъв начин, че той можа да просъществува столетия и да изглежда несъкрушим; би било странно, ако създаването на подобен съюз би се оказало невъзможно за десет-дванадесет английски колонии, на които той е по-необходим и трябва да бъде по-изгоден и за които е присъщо еднакво разбиране на общия интерес“.[2] Д. Гринде, историк с ирокезки произход, посочва редица документи, свързани с влиянието на наследството на Конфедерацията върху ранната американска политическа мисъл. Сред тях са откъси от „Вечно неразрушимия закон“ на ирокезите, хералдиката на Конфедерацията в хералдиката на отделните щати на САЩ и смятаните от самите американци за големи политически фигури Канасатего, Корнплантер, Джозеф Бранд (Тайенданега), Хендрик (Сойенгарата) и други индианци от XVIII и XIX в.[3] Независимо от хладното отношение на официалната наука към проблема за приноса на индианците в създаването и развитието на американската обществено-политическа система този принос е несъмнен. Създаващите се САЩ като Съюз на колониите бързо забравили съветите на американските индианци. И в представената на Конгреса „Декларация за независимостта“ от Томас Джеферсън, и в „Здравия разум“ на Т. Пейн, и в конституцията на САЩ могат да се открият и критики на индианския обществен строй и заемки от този строй, но подчинени на общоисторически представи и преценени през критерия на историческия опит.

Оценката на автора на „Декларацията за независимостта“ и на неговите колеги от комисията по прокламирането й узаконяват отношението на цивилизатори към варвари: „Той (кралят на Англия — б.а. Н. Н.) подстрекава вътрешни въстания против нас и се помъчи да насъска обитателите на граничните райони, безмилостните индиански диваци, в чиито известни правила на войната влиза безогледното избиване на хора от всякаква възраст, пол и състояние“.[4] Т. Пейн настоява за независимост като континентална форма на управление, различна от монархията, в която страховете, че „една колония ще се бори за превъзходство над друга“ са „детински и нелепи“.[5] За английския хуманист Т. Пейн в обстановката на подстрекавани от английската корона „вътрешни въстания“, „детинските страхове“ вероятно са означавали преодоляване на противостоенето между отделните колонии по индиански модел.

Тази непопулярна идея в съвременната американистика през XIX в. е смятана за естествена. Л. X. Морган пише: „Всяко племе в собствените си граници живееше пълен живот; донякъде то беше аналогично на нашите собствени щати в рамките на обединяващата ги република. Трябва да припомним, че още през 1775 г. ирокезите съветваха нашите прадеди да организират съюз на колониите, подобен на техния“.[6]

Очевидно политическите мъже на ирокезите са провеждали твърде настойчиво политиката си на демократизация на западните периферии на Английската империя. В течение на повече от три десетилетия колониите явно водили спорове „за“ или „против“ монархичния модел, за републиканско устройство от йерархичен или конфедерален принцип. Възможно е индианските вождове да са се надявали на реставрация на демократичните принципи на първобитното комунистическо общество. Възможно е да са разчитали на това, че едно копие на тяхната конфедерация, което се занимава предимно със селскостопански труд, би било по-малко агресивно от могъщата Британска империя. Т. Пейн вижда нещата не по-различно от индианските политици, но поставя акцент на мира и търговията: „… Каква полза ще имаме ние, ако се обявим против света? Нашата цел е търговията и ако се грижим добре за нея, тя ще ни осигури мир и приятелство в цяла Европа; защото цяла Европа е заинтересована да вижда в Америка свободно пристанище. Нейната (на Америка — б.а. Н. Н.) търговия винаги ще й бъде закрила, а това, че е бедна на злато и сребро, ще я предпазва от възможни нашественици. … Нашето зърно ще се продава на добра цена на всеки пазар в Европа…“.[7]

Към средата на 70-те години на XVIII в. и индианците, и американските колонисти още не подозирали за огромните залежи от благородни метали, за тези богатства не подозирали и могъщите европейски държави. Иначе вероятно историята на Северна Америка щеше да бъде друга. Но към 1775/6 г. американските колонии копирали обществено-политическото устройство на Конфедерацията на ирокезите, разбира се, без да си признават, че устройват обществото си по модела на „най-невежите езичници“ и „безмилостни диваци“.

Основният принцип, който белите заели от великата Конфедерация, бил принципът на демократичното обществено устройство и свободата: „… нека в края на обреда короната бъде съборена и разпиляна сред хората, на които принадлежи… Свободата е преследвана по цялата Земя“.[8] В този демократичен принцип вероятно на второ място след републиканската идея стои независимостта на щатите един от друг, подобно на независимостта на съставляващите конфедерацията племена, и управлението им от един общ за всички център, съставен от представители на всичките щати (племена): „… тези Обединени колонии са и по право трябва да бъдат свободни и независими щати…“.[9] Тази конфедерация на Съединените американски държави декларирала неучастие във войни: „Нашата цел е търговията, … тя ще ни осигури мир и приятелство с цяла Европа“.[10] Политическите принципи, които внушавал на американските колонисти вождът Канасатего — конфедерация, мир между колониите във всички случаи и дружба, били осъществени. Конфедерацията била създадена по принципа на ирокезкия обществен модел и ирокезкия мир. Подобно на Конфедерацията Съюзът на американските държави оставал отворен за нови членове — държави или само преселници от Европа. Подобно на Конфедерацията щатите не само били независими, но имали и различен брой представители в Конгреса. САЩ имали първоначално следните представители по щати: Масачузетс — осем, Ню Хемпшир — трима, Род Айлънд и Провидънс — един, Кънектикът — пет, Ню Йорк — шест, Ню Джърси — четири, Пенсилвания — осем, Делауер — един, Мериленд — шест, Вирджиния — десет, Северна Каролина — пет, Южна Каролина — пет, и Джорджия — трима представители.[11] В Конфедерацията на ирокезите мохавките имали в общия съвет девет сахема, онейда — девет, онондага — четиринадесет, каюга — десет, сенека — осем.[12] Както при неравномерното разпределение на сахемството нито едно племе нямало повече власт от другите,[13] така и в Конгреса на САЩ Сенатът се състоял от по двама избрани сенатори от всеки щат.[14]

Подобно на съюза на ирокезите съюзът на американските държави обединявал население, говорещо общ език и с общи интереси, и на това се основавали индианците, като съветвали белите колонисти да се обединят. Единството на индианската концепция за Разширяващия се дом, на синонима му Вечно ненарушимия закон или на останалите синоними — Великият мир, или Великата конфедерация на петте (по-късно на шестте) племена, намира израз в единството на представите за Съюза на народа на Съединените щати и американския мир — мирен труд, свободна, безмитна търговия и неучастие във войни.

Мирът, който ирокезите сключили с викингите около 1000 г. бил повторен след около 7–8 века и вече имал друг резултат. Но съветите, които индианските политически мъже давали на английските колонисти, свидетелстват и за това, че убедеността в демократизацията на обществото би донесла и мир. Индианските политици действително нанесли едни от най-силните удари на Великобритания — най-могъщата държава в света през XVIII-XIX в., загубила дипломатическо-политическия двубой с представителите на военнодемократична Америка на индианците ирокези.

Великобритания загубила двубоя с ирокезката конфедерация за независимостта на колониите, но и ирокезите не спечелили. Обещаната на американските колонисти от Канасатего политическа мощ и власт се обърнали срещу ирокезите. Мохавките разбрали това навреме и се оттеглили в Канада още през 1775 г. И ако днес Лигата на ирокезите съществува като културно-историческа реалност, то нейните свободи и самоуправление в Канада са далеч по-значими, отколкото в САЩ.[15] Но значението на езическите корени за съвременните идеи надхвърлят рамките на Северна Америка. Същият онзи мир, по принципите на който през 1000 г. Америка и Европа сключват първия мирен договор, след годините на Първата световна война провокирал създаването на Лигата на народите, а следователно и съвременната ООН.[16] Човечеството би забравило първото предложение на ирокезите, но те го напомнили през XVIII в. с настойчивост, която започва да дава резултати с общочовешко значение през нашия XX век.

Идеята за конфедеративност с равноправие на нейните членове била създадена в онези далечни времена, в които човечеството започнало пътя си към цивилизацията. Нейното възраждане станало възможно не тогава, когато индианците скрелинги я предложили на войнствените викинги, а тогава, когато заплахите от войни и експлоатация поставили веднъж пред народа на американските колонии и веднъж пред ужасеното от световната война човечество проблема за мира, или за световната организация за мир, основана на принципите на равноправните членове.

Възраждането на тази идея не е реставрация на принципите на първобитния комунизъм на древните германци, италийци, гърци, славяни, семити и други народи, а непрекъснато развитие и усъвършенстване на тези принципи.

Фиг. 34. Карта на североамериканските индианци-скрелинги — около 1003 г.

[1] Вж.: D. Grinde. The Iroquois and the founding of the American Nation. San Francisco, 1977, p.31. ↑

[2] Ibidem, p.35. ↑

[3] Ibidem, p.30; срв.: Л. X. Морган. Първобитното общество. С., 1946, с.189. Американският етнограф още в средата на XIX в. посочва несъмнения политически престиж на ирокезките вождове и дейци — факт, който вероятно са пропуснали Д. Гринде и А. В. Ващенко. — Вж.: А. В. Ващенко. Историко-эпический фольклор североамериканских индейцев. М., 1989, с.153; срв. у Л. X. Морган. Цит. съч.: „Червената куртка, Бранд, Гарангула, Саятел брат на фермера, Мраз, Джонсон и други ирокези, които се ползваха с известност, бяха вождове, а не сахеми. Между многото сахеми името на нито един не е отбелязано в американските летописи с изключение на Логан, Прекрасното езеро, и в последно време Илай с.Паркер. Останалите сахеми след смъртта си не са оставили никакви следи, надхвърлящи границите на собственото им племе“. ↑

[4] Т. Джеферсън. Декларация на независимостта, в Конгреса, 4 юли 1776 г. — В: Документи на американската демокрация, С., 1990, с.37. ↑

[5] Т. Пейн. Здравият разум. — В: Документи на американската демокрация, С., 1990, с.45. ↑

[6] Л. X. Морган. Цит. съч., с.173. ↑

[7] Т. Пейн. Цит. съч., с.41. ↑

[8] Т. Пейн. Цит. съч., с.46. ↑

[9] Т. Джеферсън. Цит. съч., с.37. ↑

[10] Т. Пейн. Цит. съч., с.41. ↑

[11] Конституция на САЩ. — В: Документи на американската демокрация, С., 1990, с.8. ↑

[12] Л. X. Морган. Цит. съч., с.169. ↑

[13] Л. X. Морган. Цит. съч., с.169. ↑

[14] Конституция на САЩ. Цит. съч., с.8. ↑

[15] Вж. А. В. Ващенко. Цит. съч., с.85; срв.: W. N. Fenton. The Iroquois confederacy in the twentieth century. A case study of the theory of Lewis H. Morgan in Ethnology, 1985, vol.4, p.480. ↑

[16] А. В. Ващенко. Цит. съч.: „В първите десетилетия на XX в. се появява нов стимул за обществено осъзнаване на фолклорното наследство на Лигата. След Първата световна война сред обществеността на САЩ се разпространява идеята за създаване на международна организация, основана на принципите на равноправие на нейните членове, която да способства за мирното разрешаване на международните конфликти. Тази идея е пряка аналогия на идеите на Лигата.“ ↑

Исландските саги — извор за етническата и обществената картина на Северна Америка през X–XI век

Исландските саги са уникален и неизползван извор за най-ранната история на Америка от северните брегове на Гренландия до планинските вериги на Северна и Южна Америка.

Плаванията на викингите на север към северните райони на Гренландия започват още по времето на ранните й откриватели Хунбьорн и Лейв. Проучванията на Ейрик Червенокосия на удобните за заселване места показват, че преселниците от Исландия и Норвегия успели да се ориентират в сложната география на далечния Север. Още по времето на съвременниците на Ейрик Червенокосия норманите започнали да провеждат целенасочени географски пътешествия във всички посоки в новите земи. Те имали и предварителните знания, които им позволявали да планират и провеждат плаванията си. При това етническата картина в Новия свят била различна от по-късната следколумбова етногеография и това облекчавало проучванията им.

От текстовете на сагите и от по-късните текстове от XIII–XIV в. се вижда, че ескимосите все още били далеч на север и не ограничавали свободата на европейските колонисти на Гренландия. Едва през XIV–XV в. започват съобщенията за настъпление на ескимосите на юг, към средните и южните райони на огромния остров. Произвеждащото стопанство на викингите било затруднено от застудяване след 1500 г. от н.е. Но същите тези климатични промени осигурили нормални условия за живота на ескимосите и в по-южните райони на Гренландия. Тяхното стопанство, което било в най-пряка зависимост от специфичния северен лов и риболов през XIV–XV в., вече могло да съществува и в по-южните райони на „Зеления остров“.

Плаването на експедицията на Т. Карлсефни на север, към Мечите острови, показва, че норманите „набирали височина“, за да стигнат по-северни територии на отвъдните земи, зад днешния Дейвисов пролив и Бафиново море: „Те плавали първо в Западното селище и към Мечите острови…[1] От Мечите острови те плуваха на юг със северния вятър и бяха в открито море две денонощия“.[2] Мореплавателите достигнали Бафинова земя, като очевидно не са плавали само на юг, но и на югозапад. Бафинова земя е най-вероятно Хеллуланд от норманските извори. След ново плаване, което продължило нови две денонощия, те достигнали Маркланд или Лабрадор — „земя, където имало големи гори и много зверове“.[3] На югозапад от тази земя имало остров, който бил наречен Мечият остров.[4] Изследователите на проблема за плаванията на викингите в далечния Северозапад на тогавашния свят очевидно имат затруднения с географската проблематика и нейното означаване. X. Ингстад смята, че след като тръгнали от Мечия остров, гренландците стигнали до остров, който кръстили Мечия остров.[5] Тези два острова били разделени само с четири денонощия плаване.[6] И тъй като в този район на американския Североизток има твърде много острови, забелязаният остров трябва да е имал сериозни отлики от множеството обградени отвсякъде с вода земи. Да се настоява, че на тези острови е имало население или че само на Мечия остров е имало мечки, е неоснователно. По-скоро островът се е отличавал от безкрайното множество други острови, вероятно по-размерите си. На югозапад от сушата на Маркланд подобен остров, също част от Маркланд, може да бъде само о. Нюфаундленд. Сагите не дават никаква информация за етническата характеристика на Хеллуланд и Маркланд по време на похода от север на юг. По-късно, при завръщането от юг на север на експедицията на Т. Карлсефни били пленени две момчета, разказът на които позволява да се предположи, че о. Нюфаундленд и Маркланд като цяло били под контрола на ирокезоезичните племена, обединени в най-ранната засега известна конфедерация на ирокезите от началото на XI в.

Според разказа на момчетата от Маркланд страната им се управлявала от двама конунги, т.е. вождове. Това съобщение е свидетелство за сложна многоплеменна структура под общо управление. Южните мотиви за живот в пещери насочват към юта-ацтекските мотиви за произход от пещери[7] и най-вероятно са идеологическа проява на откриваното досега по археологически паметници мексиканско влияние. За южната страна на бизоните споменава и „Валламолум“ на делаварите[8] вероятно скоро след XI в. За съжаление приетият подход за изчисляване на годините на управление на вождовете на делаварите не може да бъде използван, тъй като по време на миграции сроковете на управление на вождовете са различни от сроковете на управление при установяване на трайни племенни територии. Сведенията на ирокезите, че упражнявали със сила система на екзогамни бракове с далечни племена, включително и с живеещите на юг около р. Тенеси чероки[9] от древни времена, позволява да се разбере разказът на момчетата скрелинги, които са били все още малки, че са носители на майчината традиция на чероките в далечния Маркланд.

Сведенията на момчетата скрелинги от исландската сага позволяват да се разберат съобщенията за ирокезите за старинни договори и насилствени родствени отношения и с чипеваите далеч на северозапад при водите на ез. Уинипег и р. Нелсон, на запад до Хъдзъновия залив. Очевидно преданията на ирокезите и спомените за старинни договори са много по-стари от XV–XVII в., тъй като след появата на испанците на юг и на англичаните, французите, датчаните и холандците на север племето на чероките е било едно от най-силните в Северна Америка и се е съпротивлявало успешно на опитите на Конфедерацията за военен натиск.[10] Израстването на един зависим член на Лигата като силен и самостоятелен народ е било възможно само за продължителен период и при усложнена политическа ситуация — нашествията на алгонкините, мускогите и др. Делаварите линапи се съюзили с част от ирокезоезичните племена — с хуроните,[11] и преди да разрушат този съюз, воювали със силните талигеви и със силните менгве-сенека. „И трепериха менгве-москитите“, съобщава делаварската хроника „Валламолум“.[12]

След управлението на пет вожда в района на днешна Пенсилвания, делаварската „Страна на сасофраса“, се появили „бели хора, които излязоха от източните води“.[13] Възможно е делаварите заедно с други алгонкини да са се запознали с викингите далеч преди да пристигнат в източната част на Северна Америка, още към XI в. Съобщението за появата на белите хора от източните води обаче е поставено в конкретно време и очевидно това събитие е от втората половина на XIV в. Ако предложената датировка е основателна, то тогава краят на могъществото на първата Лига на ирокезите е бил през предходния XIII в. През XIII в. земята на разпръснатите на огромна територия малобройни племена била прорязвана от завоеватели, които често установявали, че земите, в които отсядали, са ненаселени, подобно на „източната камениста земя“.[14]

Сравнението между по-късните представи на ирокезите за Великия мир и ритуала негов вариант, който видели норманите — хвърлянето на бойната брадва в езеро или море и укриване в гората като съответствие на представата за защита от клоните на Белия бор за общността онгве-онгве, показва, че викингите на Т. Карлсефни са били в страната на ирокезите. Ритуалът и идеята за Великия мир са специфични за Лигата на ирокезите и се различават от идеите за заравяне на томахавката при по-далечните и по-близките им съседи.

На юг от голямото обединение на ирокезите била разположена племенната група на мускогите. Те заемали района между Флорида и южните части на Апалачите. Тук се намирал Хоуп, или езерото, което викингите били принудени да напуснат след натиска на скрелингите. Вероятно северните моменти в разказите — кожените лодки и използваният за храна костен мозък, се дължат на обстоятелството, че тези южни племена сравнително неотдавна са били напуснали по-старите си северни земи. Разказът на чахта-мускогите дава основание да се смята, че напусналите селището си бели, които изчезнали в р. Апалачиколи, били викинги. За среща на мускогите и викингите подсказва и специфичното оръжие, използвано от скрелингите — прът със синя топка, оръжие, използвано и в сражения, и в игри. Но най-сериозните сведения за бялата кожа на южните индианци и за това, че някои от тях произхождали от бели, правят впечатление и може би са указание за обясняване на идеята за идеалния расов брак между бели и червени. Вероятно тук може да се търси обяснението на предпочитанието, което югоизточните индианци отдали на англичаните пред испанците, и на стремежа им към приобщаване към културата на белите. Тези южни племена, известни по-късно като Петте цивилизовани племена, заедно с по-близките и по-далечните си съседи вероятно са асимилирали част от първите бели заселници на Америка далеч преди времето на Колумб. Те, както и северните мандани, запазили предания за участието на бели в създаването на племенната си общност.

Викингите на Т. Карлсефни достигнали на юг-югозапад до земите на мексиканските племена в района на източния планински дял Сиера Маестра. Там те се срещнали с народа на еднокраките, който според нас е по-късно известният „куц народ“ — едно от петте племена на конфедерацията на ацтеките. Контактът с мексиканските племена бил достатъчно продължителен, за да проникнат в исландските саги представите за „Еднокракия“ — т.е. за божества от типа на Хуракан и Тескатлипока. Сведението за страната на еднокраките показва, че в началото на XI в. едно от племената на по-късната конфедерация на ацтеките владеело районите между южните склонове на Скалистите планини и източния бряг на Мексиканския залив.

Намерението на викингите на Т. Карлсефни — да изследват първо страната от двете страни, а след това и откритите планини (според нас Апалачите и Кордилерите), подсказва, че не са изключени и нови сведения за присъствието на викинги във вътрешните южни райони на Америка не само на север, но и на юг до Южна Америка. След като експедицията се върнала обратно на север, било взето решение да се изследват всички планини. Това предполага, че с експедицията на Т. Карлсефни не завършили опитите да се открие Винланд Добрия — една страна, умело прикрита в сагите и географските съчинения с разказа за това, че на юг нямало нищо, което да заслужава внимание.

[1] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, с.119; „Сага за Ейрик Червенокосия“. — В: X. Ингстад. На запад към страната на виното. С., 1975, с.50. ↑

[2] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, с.119; „Сага за Ейрик Червенокосия“. — В: X. Ингстад. На запад към страната на виното. С., 1975, с.50. ↑

[3] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, с.119; „Сага за Ейрик Червенокосия“. — В: X. Ингстад. На запад към страната на виното. С., 1975, с.50. ↑

[4] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, с.119; „Сага за Ейрик Червенокосия“. — В: X. Ингстад. На запад към страната на виното. С., 1975, с.50. ↑

[5] Вероятно е печатна грешка или объркване. Не става ясно през кои два острова е минал Т. Карлсефни. — Бел.elemagan ↑

[6] „Сага об Эйрике Рыжем“. — В: Исландские саги. Ирландский эпос. М., 1973, с.119; „Сага за Ейрик Червенокосия“. — В: X. Ингстад. На запад към страната на виното. С., 1975, с.50. ↑

[7] Срв.: Л. X. Морган. Първобитното общество. (Линиите на човешкия прогрес от дивачеството през варварството до цивилизацията.) С., с.243–244. Легендата за общ произход от седем пещери на племената на нахуатлаките мексиканци е с несъмнен етногенетичен характер. ↑

[8] „Валламолум“, у А. В. Ващенко. Историко-эпический фольклор североамериканских индейцев. Типология и поэтика. М., 1989, глава IV, 29, с.180. ↑

[9] А Г. Морган. Лига Ходеносауни или ирокезов. М., 1983, с.55. ↑

[10] А Г. Морган. Лига Ходеносауни или ирокезов. М., 1983, с.55. ↑

[11] „Валламолум“. Цит. съч., глава IV, 50–61; глава V, 20–31 и др. ↑

[12] „Валламолум“. Цит. съч., глава V, 31. ↑

[13] „Валламолум“. Цит. съч., глава V, 40. ↑

[14] „Валламолум“. Цит. съч., глава V, 21. ↑

Идеята за мирния свят — викингско-ирокезки паралели

Викингите и скрелингите сключили мир по начина на автохтонните жители на Америка. Хората на Карлсефни вероятно представили пред съотечествениците си мира като безусловна победа, увенчана с бягството на скрелингите, но не деформирали мирния ритуал. В стиховете на скалдите от Исландия мотивите, посветени на далечните пътувания и пътешествия, получили допълнителна обработка и станали по-труднодостъпни за изследователя и дори за желаещия да повтори маршрутите към Винланд или Винланд Добрия. Въпреки дистанцията на времето и неясния смисъл на много от станалите преди стотици години събития до нас са достигнали представите и на викингите, и на скрелингите за световния и всеобщ мир. Тези представи вероятно са позволили на най-ранните американци и европейци да намерят общ език в едно отдалечено от нас време, в което правото на меча често е надделявало над правото на мира.

Според скандинавската легенда за „Мирния Лейв“ „към Один възхожда родът на много хора. Той разделил земята между своите синове и направил единия от тях хьовдинг. Скьолд наричали този, който взел за себе си тази земя, която се нарича Данморк… Скьолд бил много знаменит и управлявал голяма държава. В неговата държава имало големи реколти и добър мир. Той имал един син, когото наричали Лейв, тъй като му оставил земя и движимо имущество (глаголът «лейфа» означава ’оставям’ — б.а. Н. Н.). В неговите дни имало такъв добър мир, че в държавата му нямало убийства, и затова го нарекли Мирния Лейв. Той бил най-мъдрият човек.

Негов син бил Фрьоди. Той бил толкова мъдър и многознаещ, че по неговото име започнали да наричат Фрьоди всички, които са многознаещи. В дните на Фрьоди имали такъв велик мир, че никой не искал да убива човек, даже и ако виждал пред себе си вързания убиец на своя баща… Хората предполагат, че мирът на Фрьоди е бил в това време, когато в Ромаборг управлявал император Август… Когато държавата се управлявала от Мирния Фрьоди, имало такива добри реколти, че нивите се засявали сами и не трябвало да се подготвят за зимата“.[1]

Внушенията в текста са очевидни. Държавата е основана от мъдри и справедливи герои. Това е станало далеч назад във времето, т.е. тогава, когато император Август установил на земята римския мир, а в Скандинавия отдавна съществувал мир, подобен на римския и с черти на златен век, благоденствие, ненасилие, мъдрост и самосеещи се ниви. Мотивът за самосеещите се ниви заслужава особено внимание! Според Адам Бременски неговият разказ за Винланд не е повторение на старите измислици за жито, което се сее само, и за диво грозде, а това са сведения от страната на датчаните, които заслужавали доверие.[2]

Тази бележка на А. Бременски навежда на мисълта, че някъде отвъд океана идеята за Великия мир е била осъществена, въпреки че са я смятали за стара измислица. Идеята за самосеещото се жито е подсказвала на бягащите от притесненията на държавната власт нормани, че някъде в новите земи съществувал старият свят, който свободните общинници от военнодемократичното общество са загубили в Норвегия през X в., а в Исландия три века по-късно. Новото общество не било на територията на Гренландия, а в по-далечната страна Винланд. И ако се има предвид, че Гренландия твърде рано попада в сферата на влияние на норвежките царе, още с поръчението за покръстване, което в 1000 г. изпълнил Лейв Ейриксон, става разбираемо защо около Винланд съществува обстановка на тайнственост. Щом като една от причините за заселването на далечните западни земи е била съпротивата срещу посегателството от страна на централната власт към свободите на додържавните норвежци, то същата тази причина би пречила на свободните викинги. Допълнителен конфликт с въвеждането на християнството и сведенията за откъсването от христовата вяра на норманите, които мигрирали при индианците, подсказва решение на част от проблема за гренландските нормани и за живеещите във Винланд, към които гренландците се обръщали за съдействие[3] и с живота на които очевидно са били запознати.

Ако подобно предположение долавя истината за далечните исторически събития в Новия свят, то тогава ще се окаже, че проблемите на викингите от Америка са сходни с проблемите на свободното казачество от южните и източните руски земи. Възможно ли е легендите у Арни Учения и в „Сага за Ейрик Червенокосия“ за „Страната на белите хора“ да се окаже по-сложна и по-съдържателна? На запад са плавали келтски моряци, християнски монаси, които са търсили усамотение по северозападните спрямо Ирландия острови, викинги, влезли в противоречие с действащото обичайно или държавно право в страните си, нормани, които са търсили земи за заселване между Гренландия и Мексиканския залив, пирати, които са причаквали корабите на търговци, плуващи между далечните презморски страни и Норвегия, и др.[4]

В ирокезката идея за Великия мир подобна страна, не митична, а реална, е „Ирокезия“: „Ето ние се приютихме под клоните на огромното дълголистно дърво. Това дърво (Белия бор, символ на Конфедерацията — б.а. Н. Н.) ние издигнахме сами… Всички народи ще виждат закона… Седемте народа разпалиха подобни огньове за народите, живеещи още на изток, след това вождовете се отправиха на юг, посетиха чероките, след това тези хора се отправиха на запад…“

След това те казаха: „Ние изпълнихме своя замисъл. Никога повече няма да се разнесе вест: «Ето там лежат телата на убитите». Ето работата, която ние свършихме…“.[5]

Картината на всеобщ мир след хвърлянето на оръжията в подземните води под корените на световното дърво напомня картината на старогерманския мир от легендата за „Мирния Лейв“. Мирът е толкова митичен, че неговите нарушители търпят само морални наказания: „Може да стане така, че след време ще се появи някой, който, … като види, че този Корен (на Белия бор на Лигата — б.а. Н. Н.) е повече от прекрасен, ще вдигне томахавка и ще я забие в Корена. … Ние тогава ще знаем, че този, който е забил томахавката в Корена, не иска да приеме Великия закон. Тогава ние ще погледнем, ще се взрем в гърба на отдалечаващия се виновник, и още преди той да се отдалечи, нещо тайнствено ще го порази. Този, който вдигне томахавката за такова деяние, не обича Великия закон, достояние на многочислените племена на онгве-онгве“.[6] В скандинавския мит се казва, че дори убиецът да е вързан пред потърпевшите, те не искат да го убиват?

И при скандинавския, и при ирокезкия мир става дума за етнически ограничена общност, но се влага и смисъл на валидност на мира за всички народи или народите от всички посоки на света. Мирът в държавата или на територията на обединените народи бил стабилен и не се съобщава за каквито и да било чужди нападения или природни катаклизми. Появата на такъв катаклизъм ознаменува края на мира в древноскандинавския вариант на „Описание на Земята III“: „Веднъж, когато Фрьоди (вече) бил стар, започнали големи гръмотевици и светкавици, след това слънцето изчезнало от небето и земята затреперила така, че планините се срутили, … след това от земята се издигнала планина и се нарушили всички предсказания“.[7]

До тази промяна, до срутването на света, на обществото в ирокезките предания не се стига. То все още не било принудено от хода на историческото развитие да формулира тезата за Златен век, то го изграждало и било готово да го защитава: „В нашето тяло трябва да има една обща кръв. Ние често ще живеем в мир, но не трябва да сме уверени в това — и ако се случи, че сред нас се появи един, на който му потече кръв, пролята за справедливо дело, същото трябва да се случи с всички; всички ние трябва да пролеем кръв като него. Това е в съответствие с направеното от нас“.[8]

В тази обстановка на два различни свята — едно раждащо се първобитно и конфедерално общество и един рушащ се свят на първобитно равенство, който отстъпвал място на жестоките закони на ранните цивилизации, тези два свята сключили мир при взаимно изгодни условия. Но дали тези два свята, едновременни и безнадеждно разминаващи се във времето на Ранното средновековие, не са осъществили и обмен на други културни ценности? Освен далечния и алегоричен образ на чудовището с бели очи, което ще дойде от изток, нищо не подсказва за осъществяването на културни контакти в по-ранна епоха. Очевидно натискът на викингите върху народите на Винланд не е бил сериозен в сравнение с междуплеменните сблъсъци и собствената история на американските туземци. И въпреки всичко няколко момента привличат вниманието. Единият от тях е безспорното християнско влияние в преданието за Деганавида: „Преданието приписва на Деганавида черти на полубог… това се отнася за мотивите за непорочното зачатие, за невъзможността да се унищожи младенеца… Накрая във версията на вождовете преди срещата с Тадодахо Миротвореца казва: «Аз ще отида и ще навестя този, Който като умря, възкръсна (т.е. Христос)» … В отделни епизоди на повторение вече следва магията на числото три, а не на четири или седем. Епизодите на отделните наставления и сбогуването на Миротвореца с вождовете завършват с есхатологични мотиви, съотносими до известна степен с християнството; с Второто пришествие на пророка ирокезите свързват настъпването на края на света“.[9]

Християнизацията на мотивите за Миротвореца би била естествена в обстановката на контакти между християни и езичници, но не са ли твърде значителни влиянията върху основен персонаж от ирокезката митология? Не могат ли поне част от тях да са универсални представи за циклични божествени сили? Естествено, стремежът към проследяване на влиянията от християни към езичници е довел и до преувеличения. Троичността като принцип е свойствена и за индианските „числови“ представи. Три, девет, тринадесет са числа със съответно смислово натоварване в индианските представи[10] и е рисковано да бъдат определяни като християнски. А идеята за цикличните, умиращи и раждащи се божества е универсална и лесно би могла да се възприеме от чужда религиозна система. Но възможно ли е било осъществяването на християнско-езически синкретизъм в условията на победни войни на ирокезите срещу европейците и техните християнски съюзници хунори, делавари и др.? Та нали една от причините, заради които се водят войните в американския Североизток, е свързана с опозицията на християнството. Похристиянчените хунори са унищожени като племе от ирокезите. Делаварите са обявени за племе на неутрални съдници на племенните дела в обсега на конфликтната зона между алгонкини и ирокези.

Идеята за непорочното зачатие не е само християнска. В конкретния ирокезки разказ липсват библейските внушения — „Преди много години на север от прекрасното езеро Онтарио, в земята на хуроните имало град Ка-ха-на-ен. В него живеела старица с дъщеря си. Веднъж девойката сънувала, че ще роди син, наречен Деганавида. Той ще стане велик човек, по време на скиталчествата си ще види много племена и ще издигне срещу тях Великото дърво на мира. Скоро девойката родила момче. Майка й се разсърдила… «Трябва да се избавим от детето», решила тя. «Да го хвърлим във водата». Три пъти майката и бабата се опитвали да погубят младенеца, но сутрин приказното дете отново се връщало на коленете на майка си. Тогава бабата казала: «Вземи го и го възпитай, тъй като той ще стане велик…»“.[11] Ако тази идея е повлияна от християнството, то това едва ли е станало през XVI–XVII век, след появата на следколумбовите християни. Трактовката на мотива за Богородица не е християнска, както и мотивът за детеубийството. По-скоро в случая става дума за мотива за захвърленото и прибрано дете (със символиката на циклично божество), но смущава името на страната (града), където се родил Деганавида — Каханаен!

Името Ка-ха-на-ен звуково е много близо до Ханаан или Канаан. Възможен ли е отглас от по-ранни контакти, който неузнаваемо да е променил библейския текст за Давид, Христос и Ханаан, или това просто е звуково сходство?

Според нас възможността за ирокезко-викингски духовен синкретизъм е несъмнена, но ако това е станало, то е било толкова отдавна, че е било подчинено от местната традиция и вече не е било християнско.

И все пак свидетелствата за ранни контакти между викинги и ирокези предполагат възможности за изследователска работа дори в направления, които изглеждат немислими, ако приемем, че влиянията между Стария и Новия свят започват след Колумб. Далечното родово общество родило легендите за своите създатели богове, културни герои, първи царе, законодатели и герои. В героиката на древната норма на обществен живот се крие общочовешката ценностна система, която в конкретния скрелингско-викингски вариант е послужила като техническа среда за установяване на мирни отношения между Стария и Новия свят преди тези светове да осъзнаят древността и младостта си. Вероятно именно поради този сключен мир е било възможно съществуването на Винланд, на легендите за тази страна и за Винланд Добрия. Вероятно легендите за страните от Златния век със самосеещото се жито не биха съществували без идеологията на демократичните староскандинавски общности, които продължавали волния си живот далеч от суровите закони на средновековната държавност, и по щастливо стечение на обстоятелствата са записали и страници от най-древната история на американските племена, включително и идеята за Великия мир на ирокезите. Съществените прилики и разлики между скандинавските и индианските представи за мирното общество и живот позволяват да се види, че от твърде дълго време идеята за общочовешки мир е тревожна за Америка и за Европа.

[1] Описание земли III, в Е. А. Мельникова. Древнескандинавские географические сочинения. М., 1986, с.93–97. ↑

[2] Вж.: А. Бинс. По пътищата на викингите. С., 1989, с.54. ↑

[3] Вж.: Г. И. Анохин. Судьба гренландских норманов. — В: Этнографы рассказывают. М., 1978, с.69. ↑

[4] Срв.: „Сага об Эйрике Рыжем“. Цит. съч., с.125, глава XII. ↑

[5] Легенда об основании ирокезской Лиги. Цит. съч., с.198. ↑

[6] Легенда об основании ирокезской Лиги. Цит. съч., с.199. ↑

[7] Описание земли III, с.96. ↑

[8] Легенда об основании ирокезской Лиги. с.201. ↑

[9] А. В. Ващенко. Историко-эпический фольклор североамериканских индейцев. М., 1989, с.64. ↑

[10] Вж. например: Петото слънце, поезия на маите и ацтеките. С., 1984, с.23: „Щом изсъхне корена на 13 аау катун, ще прогледнете тогава Ица…“; с.26: „Нареждам тази девствена трапеза пред тебе, Повелителю, Боже, предоставям ти тринадесет хикари…“; с.29: „Поднасям в дясната ти ръка тези тринадесет девствени хляба, и девет хляба девствени, и тринадесет стомни…“; с.29: „Трижди поклон, додето шепна моите слова там в Чичен. Трижди полагам моите слова, с четирима велики богове на дъжда…“. ↑

[11] Предание о Деганавиде и Хайонвате и о том, как был установлен Великий Мир. — В: Голоса Америки, М., 1976, с.26–27. ↑

Заключение за проблемите на ранната доколумбова история на Америка и Европа

Историята на викингите и скрелингите, по-късно известни като индианци, е богато поле за изследователска работа. Доколкото ни е известно, за първи път в книга за ранните контакти между Европа на норманите и местното население на американските земи се поставят проблемите за ранното възникване на Лигата на ирокезите още през X–XI или дори през IX в., за нейните граници, за появата на мускогските племена в Югоизточна Северна Америка още през XI в., за местоположението на кулхуалите от по-късната конфедерация на ацтеките южно от р. Рио Гранде още през 1003 г., за отсядането на делаварите в племенните им земи на Атлантическото крайбрежие през XIV в. и др. Неизследван досега е и проблемът за идеалния расов брак между бели и червени — вероятно викинги и индианци. Внимание заслужават и сходствата в името на по-късната Пенсилвания, индианската Винаки и норманското име на земята Винланд. Индианското делаварско название на шведите като винаколи, т.е. жители на страната Винаки, едва ли е случайно и показва, че когато делаварите са пристигнали в Източна Северна Америка, там вече е съществувала легенда или все още са били живи потомците на норманите. По-вероятно е далеч на север делаварите да са се срещнали с норманите и в похода си на изток да са воювали с ирокезите — владетели на Винаколи. Възможно е и викингите да са следили внимателно промените на континента и появата им в по-ранните им земи през XIV в. да е с разузнавателен характер.

Интересен е и проблемът с географските представи и изследвания на старите норвежци от Норвегия, Исландия и Гренландия. Те установяват съществуването на Винланд и Винланд Добрия, на земи, по-северни от Гренландия, и на планини в Мексиканския залив, които решават да изследват активно заедно с планинската верига на Апалачите. Историческите извори ни дават основание да считаме, че викингите на Торфинн Карлсефни и техните по-близки и по-далечни съвременници са навлезли далеч на юг и на запад в територията на днешна Северна и Централна, а вероятно и на Южна Америка. Пътищата през проливите от Северна Гренландия до пролива река и залив Свети Лаврентий според древните скандинавски географски съчинения водят не до бреговете на Атлантика, а до вътрешните земи на Америка. Според нас Отточният фиорд и о. Отток са днешните река пролив Свети Лаврентий и о. Антикости, а не смятаните за сигурни досега о. Нюфаундленд и пролива между острова и п-в Лабрадор.

Несъмнените сходства между чудния персонаж от „Сага за Ейрик Червенокосия“ и централноамериканските или мексиканските божества Хуракан, Тескатлипока, Ицтли и др., както и сходството между северноамериканското божество Авонавилон и норманското Авалдамон, също позволяват определено да се настоява за контакти между европейците и Мезоамерика. Намерението на викингите да изследват всички планини, които са видели, позволява с основание да се защитава и тезата, че още през XI в. европейците са открили пътя към Южна Америка, а и на юг.

Вероятната причина за запазването в тайна на откритията е незаинтересоваността на средновековна Европа и убеждението, че Гренландия е най-северната част от континента, както и желанието на част от норманите да живеят свободно. Феодална Европа с нейните класови отношения е била далеч по-чужда на военнодемократичните нормани от родовоплеменната и военно-демократична Америка. При това, от една страна, Европа на датските, шведските и норвежките крале налага монополи и забрани върху плаванията в новите земи, а от друга, Америка предлага на далечните заселници от Гренландия и Винланд колониите всичко необходимо — от дървен материал и кожи до храни и нормални човешки взаимоотношения. Ако се отчита и това, че експедициите на норманите са били с предимно мъжки състав, пет жени на шестдесет или сто човека, ще станат разбираеми както съобщенията от „Сага за Ейрик Червенокосия“ за това, че неженените започнали да „налитат на омъжени жени“, така и идеите за идеален брак между бели и червени от народната легенда на чахта-мускогите. В този смисъл са разбираеми и съобщенията за бели индианци, за руси индианки, за белотели вождове, за хора и чудовища с бели очи, … както и легендите за бели герои от Перу до Гренландия.

Интерес представляват и ранните сведения за проникване на християнството или християнските представи в доколумбова Америка — идеите за Христос при манданите, за основателите — бели хора, при манданите, чернокраките и мускогите, за непорочното зачатие при ирокезите и манданите, за кръстния знак срещу нещастие при мускогите, които поставяли на пътя на кугуара кръстосани клонки. Според нас интерес представлява и преданието за родното място на Деганавида — град Каханаен, и идеята за Деганавида като „онзи, който, като умрял, възкръснал“ и др. Този кръг от проблеми заедно с други факти и интерпретации подсказва, че европейската езическа и християнска цивилизация са достигнали Америка — „множеството страни Винланд“, „Страната на Еднокракия“ и др., далеч преди конкистадорите. Срещата между Европа и Америка преди едно хилядолетие е била среща на военнодемократични, а не на монархични и първобитно-монархични общества.

Съответствието в исландските саги и в индианските легенди, предания и закони на мотиви, събития и социални отношения и дори на дипломатически норми като резултат от контактите на викинги и скрелинги също се поставя, доколкото ни е известно поне по подобен евристичен начин, за първи път. Зад древните нормански и индиански съобщения се крие една нова история на ранните контакти между стария и бъдещия Нов свят, която предстои да бъде изследвана. Авторът на тези редове съзнава предизвикателството, което крие в себе си корекцията в датировката на Ирокезката лига със седем века, на датировката на присъствието на кулхуалите, преди да станат тескуку или тескоко в района на Сиера Мадре и р. Рио Гранде, още през 1003 г., два века преди приетото за сигурно тяхно преселение на юг. Ранната поява на мускогите в Югоизтока на Северна Америка още в началото на XI в. и появата на делаварите като част от алгонкините на брега на Атлантическия океан през XIV в., а може би и по-рано, показват динамиката на етническата и обществената картина на огромния полуконтинент. Времето, в което първата Лига на ирокезите се разпада поради диспропорциите между огромните територии и малобройното население, очевидно е XIII–XIV в., когато алгонкините и ирокезоезичните племена, покорени от Лигата, й нанасят удар, от който тя смогва да се възстанови едва след повече от два века, като първостепенна военна сила.

Наследството на родовото и военнодемократичното време присъства и в нашето съвремие чрез ирокезката идея за конфедеративност и общочовешки мир, в който военната принуда трябва да отстъпи място на моралната. Междинни стъпала от древността към нашето време са внушената от ирокезите на обърканите и нерешителни английски колонисти идея за Съединени американски щати по подобие на Ирокезката конфедерация и идеята за Организация на обединените нации.

Контактът между по-късна Европа от късния феодализъм и ранното, развито капиталистическо общество в Европа и Америка и военнодемократична Америка на индианците има катастрофални последици за автохтонното население. Въпреки това неговите унищожители заемат огромна част от неговото интелектуално наследство, безспорна величина от което е идеята за конфедеративност и мир без война и насилие. Норманите от Норвегия, Исландия, Гренландия, Швеция и Дания приемат демократичните принципи на местните жители, но по-късна Европа и Америка по пътя на необузданата частна инициатива и расистка политика унищожават за векове напред идеите за равноправие, демократична конфедеративност и мир без войни.

Предложената концепция за обществено-политическата и културната среща между Европа и Америка след X в. е нова и променя досегашните представи за историята на бъдещия Нов свят поне като проблем, който изисква внимание и изследване. Интерес ще представляват и сведенията за отвъдните, зад голямата вода земи на Азия, от които дошли според почти всички основни предания индианците, и сведенията за земите на север от Гренландия, и хипотетичните разкази за преминаване от Европа и Азия в Гренландия през Северния ледовит океан и пролива на Беринг. Интерес заслужават и сведенията за търговията с кожи, монопол върху която имала Волжка България от своята територия до Северния ледовит океан. Интересен проблем за изследване е и контактът на Русия и Норвегия на север, на територията на Бярмаланд или Перм.

Предложената историческа интерпретация поставя по нов начин твърде дискусионни проблеми, основен сред които трябва да бъде въпросът за ранната история на Северна Америка на викингите и скрелингите. Учудващо е, че досега тази проблематика не е намерила място в самостоятелно изследване. Авторът на тези редове се надява, че новите интерпретации на ранната история на Америка и норманите ще активизират интереса към това толкова актуално минало на човечеството.

В края

Уважаеми читателю, предложеното изследване най-после ще стигне до теб. Надявам се, че илюстрациите, интерпретациите на факти и проблеми, както и самата тема ще предизвикат интерес. Научното развитие на етнологията у нас като дисциплина, която все повече ще се отдалечава от етнографското описание или от интерпретациите, свързани с общоизвестни примери и наши, краеведчески допълнения, изисква целенасочени интереси и подготовка. Надявам се, че предложеният материал ще има място в новото етнологично-исторично направление.

Тук е мястото да взема отношение и по един напрегнат в обществото ни въпрос. Монополизирането на научните специалности и дисциплини само като исторически или само като филологически (при това тук става въпрос не за методи и подходи на изследване, а за буквално управление на научно-образователната система) е неоправдано. Поставянето на етнологията в България сред историческите дисциплини и никъде другаде според Единните държавни изисквания би означавало например, че корифеят на съвременната етнология — Клод Леви-Строс, няма да бъде признат за етнолог в България, ако не завърши история! Защото философското образование и социологията очевидно са дефицитни за етнологията по нашите изисквания — нищо че от философ и социолог френският изследовател става етнолог! Изследователските проблеми и научният подход, а не дисциплинната принадлежност определят и специалността, и дисциплините в образованието и науката.

Като историк по образование и специализация аз се надявам, че опитът да поставя бегло някои лингвистично-филологични проблеми има по-скоро за цел да покаже възможностите за изследване, отколкото да предложи посока на решение.

Радвам се, че благодарение на великотърновското издателство „Фабер“ отдавна написаната книга става достъпна за българския читател, тъй като знанието за другите е част от националния ни капитал.

Напоследък в България има определен научен и научнопрактически интерес към индианската култура и история. Организираха се и две научни конференции „Америка и Европа. Интеграция и диференциация на културите“ от ВТУ „Св. св. Кирил и Методий“ и студентския клуб „Отворено общество“ заедно със Студентския съвет на Великотърновския университет. Появиха се и съчинения, посветени на културологични интерпретации на двете цивилизации — европейската и автохтонно американската, сред които са и изследванията на Цв. Тодоров и А. Пантев.

Няколко уточнения за хронологията: датировката на събития и факти от средновековната история е затруднена от спецификата на сведенията от американския континент. Различието между приетата от мен хронология и тази, която приемат различни изследователи, е около десет години. Конкретно достъпният на българския читател В. И. Гуляев приема, че походът на Торфинн Карлсефни е бил през 1005–1007 г. от н.е. В предложения ръкопис аз приемам годините 1001–1003.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.